ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 914/68/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючий – суддя О.В. Зварич
судді І.Ю. Панова
В.О. Ржепецький,
секретар судового засідання Р.А. Пишна,
розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства “АВЕРС-LVIV” б/н від 09.02.2026 року (вх. №01-05/374/26 від 10.02.2026 року)
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.01.2026 року (суддя А.Б. Мазовіта) про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову
у справі № 914/68/25
за позовом: Приватного підприємства “АВЕРС-LVIV” (надалі ПП “АВЕРС-LVIV”)
до відповідача: Приватного акціонерного товариства “Львівобленерго” (надалі ПрАТ “Львівобленерго”)
про визнання укладеним договору,
за участю:
від позивача: Гойдик Л.С. – керівник; Булат Н.О. – адвокат (ордер серії ВС №1428574 від 07.01.2026 року);
від відповідача: Гавенко О.Б. – адвокат (довіреність №112-07-8866 від 02.12.2025 року),

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
06.01.2025 року ПП “АВЕРС-LVIV” звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до ПрАТ “Львівобленерго” про визнання укладеним договору про надання послуг з розподілу електричної енергії в редакції, запропонованій позивачем.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач не визнає за ПП “АВЕРС-LVIV” права використовувати всю проектну потужність ПС «Львів-12» на рівні 80 МВт, хоча підприємство є основним споживачем – власником ПС «Львів-12».

Короткий зміст заяви про забезпечення позову
26.01.2026 позивач подав через систему «Електронний суд» заяву б/н від 26.01.2026 року (вх. № 377/26 від 27.01.2026 року), в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ПрАТ “Львівобленерго” вчиняти дії щодо обмеження або припинення розподілу (електроживлення) електричної енергії на об`єкти ПП “АВЕРС-LVIV” (зокрема, але не виключно, за адресою м. Львів, вул. Наукова, 7 та ПС «Львів-12» по вул. Хуторівка, 11в) до набрання законної сили рішення у справі №914/68/25.
Подана заява мотивована тим, що станом на 16.01.2026 року існує реальний та неминучий ризик припинення електропостачання об`єктів ПП «АВЕРС-LVIV», оскільки відповідач направив попередження про припинення електроживлення споживача у зв`язку з наявністю заборгованості за послуги з розподілу електричної енергії за грудень 2025 року у розмірі 11148,73 грн. Заявник повідомляє, що вимога про оплату ґрунтується на положеннях договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії № 56518, який позивач вважає припиненим, втім, як зазначено у заяві, такі дії не свідчать про ухилення від оплати за спожиту електроенергію, а є запереченням проти застосування спірного договору. Ризики, про які зазначає заявник, полягають у повній зупинці господарської діяльності ПП «АВЕРС-LVIV», знеструмленні виробничих потужностей та завданні збитків, унаслідок чого умови, у яких виконуватиметься рішення, у разі задоволення позовних вимог, будуть ускладнені проходженням процедури нового приєднання. Додатково позивач у заяві повідомляє, що згідно наказу Міністерства енергетики України ПП «АВЕРС-LVIV» віднесений до об`єктів критичної інфраструктури.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції 
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 29.01.2026 року у справі №914/68/25 відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Ухвала суду мотивована тим, що як вбачається з матеріалів справи та змісту заяв, позивач вважає, що дія Договору споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії №56518 від 27.11.2019 припинена, оскільки ПП «АВЕРС-LVIV» направило до ПАТ «Львівобленерго» лист на підтвердження односторонньої відмови від договору. 
Суд звернув увагу на п. 11.5.15 Кодексу систем розподілу, яким встановлено, що припинення/обмеження розподілу електричної енергії не звільняє Користувача від зобов`язання оплати вартості послуг за договором про надання послуг з розподілу електричної енергії, зазначивши, що питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог не вирішується судом під час розгляду заяви про забезпечення позову, оскільки розгляд справи по суті це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача. Саме лише посилання заявника на ймовірність настання обставин, що можуть ускладнити або унеможливити виконання рішення, не є тими достатніми підставами для вжиття заходів забезпечення позову в розумінні положень ст.136 ГПК України.
Станом на день розгляду в судовому засіданні 29.01.2026 року заяви про забезпечення позову ризики, зазначені у заяві, відсутні у зв`язку зі зміною обставин, оскільки заборгованість була погашена, що підтверджується платіжною інструкцією № 3478 від 27.01.2026 року, у зв`язку з чим відповідач відмовився від припинення розподілу електричної енергії.
За таких обставин, оцінивши доводи заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості, співмірності та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів учасників судового процесу, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність поданої позивачем заяви про забезпечення позову та відсутність підстав для її задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.01.2026 року у справі №914/68/25 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову. Зокрема скаржник покликається на те, що згідно з наказом Міністерства енергетики України позивача внесено до переліку об`єктів критичної інфраструктури. Апелянт зазначає, що суд помилково вважав, що сплата суми в 11148,73 грн усунула підстави для забезпечення позову. За доводами апеляційної скарги, суд не врахував, що природа цього «боргу» та загрози відключення лежить не у площині платіжної дисципліни, а у площині спору про право. Апелянт вважає, що відповідач використовує загрозу відключення як інструмент примусу позивача до визнання дії договору, умови якого є предметом судового оскарження, а сплата боргу під тиском загрози відключення не усуває саму загрозу. Зазначає, що відкликання попередження про відключення після оплати є тимчасовим заходом відповідача, оскільки спір по суті триває.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу без змін. Зазначає, що ПП "АВЕРС-LVIV" не включений до переліку критично важливих об`єктів. У відзиві відповідач вказує на те, що оскільки у ПП "АВЕРС-LVIV" виникла заборгованість у розмірі 11148,73 грн за послуги з розподілу електричної енергії за грудень 2025 року, для стимулювання ПП "АВЕРС-LVIV" її до погашення, було направлено попередження про припинення електроживлення споживача № 203-07-240 від 16.01.2026 року. Також зазначає, що можливість використовувати електричну енергію без проведення оплати за послуги з розподілу створює нерівні умови ПП "АВЕРС-LVIV" по відношенню до інших споживачів. Покликаючись на відкликання попередження у зв`язку з оплатою позивачем 11148,73 грн відповідач заявляє, що мотиви ПП "АВЕРС-LVIV" про забезпечення позову щодо ймовірного припинення електроживлення відпали та втратили свою актуальність.
15.03.2026 року позивач подав через систему «Електронний суд» заяву з процесуальних питань (вх. № 01-04/2226/26 від 16.03.2026 року), в якій покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 року у справі № 344/13201/23 та зазначає, що наведений у вказаній постанові висновок спростовує доводи про відсутність загрози, оскільки ініціювання судового процесу є самостійною підставою для збереження електропостачання.
25.03.2026 року відповідач подав через систему «Електронний суд» додаткові пояснення (вх. № 01-04/2508/26 від 26.03.2026 року), до яких долучив копію постанови Західного апеляційного господарського суду від 11.03.2026 року у справі №914/4024/25 та зазначає, що обставини справи і доводи сторін у справі №914/4024/25 є аналогічними із справою №914/68/25.

Розгляд клопотання
В поданій апеляційній скарзі позивач звернувся із клопотанням, в якому просить долучити до матеріалів справи копію Листа Управління Держспецзв`язку у Львівській області №37/10-65/2026 від 28.01.2026 року та копію Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №12019140070002440 з постановою про закриття кримінального провадження та супровідним листом.
Порадившись, колегія суддів ухвалила відмовити у задоволенні клопотання про долучення доказів, з огляду на наступне.
Частиною 1 та 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Приписи частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачають наявність таких критеріїв, які є обов`язковою передумовою для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, а саме "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи".
Отже, при поданні учасниками справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, учасники справи повинні обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.
Колегія суддів зазначає, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент ухвалення рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 Господарського процесуального кодексу України. Водночас допущення такої можливості судом апеляційної інстанції мало б наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
В обґрунтування долучення копії листа позивач покликається на те, що він об`єктивно не міг додати цей документ до заяви про забезпечення позову, яка була подана 27.01.2026 року, оскільки сам лист датований 28.01.2026 року, а оскаржувана ухвала була постановлена судом вже 29.01.2026 року. Зазначає, що представник позивача з об`єктивних причин не міг взяти участь у судовому засіданні 29.01.2026 року, а відтак фізична можливість надати цей доказ суду першої інстанції була відсутня.
Щодо витягу позивач вказав на те, що отримання копії цього витягу вимагало часу на звернення до правоохоронних органів із відповідним запитом та отримання відповіді, що стало можливим лише після подання заяви про забезпечення позову.
Проаналізувавши доводи апелянта та з враховуючи імперативні норми процесуального закону щодо меж апеляційного провадження, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження скаржника щодо неможливості подання згаданих доказів, оскільки у поданому клопотанні не зазначено підстав об`єктивної неможливості вчинити відповідні дії (звернутися до правоохоронних органів та Управління Держспецзв`язку у Львівській області до подання заяви про забезпечення позову).
З урахуванням наведеного, за наслідками розгляду клопотання про долучення доказів колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні.
В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи апеляційної скарги.
Представник відповідача заперечив проти доводів скаржника з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується забороною відповідачу вчиняти певні дії.
Згідно із частиною 4 статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27.05.2025 року у справі № 921/663/24.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому судових рішень і задоволених вимог позивача.
Водночас забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Питання задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок про те, що невжиття таких заходів матиме наслідки, визначені у частині 2 статті 136 ГПК України (постанова Верховного Суду від 27.05.2025 року у справі № 921/663/24).
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Крім того, заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності прав чи законних інтересів, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення ефективного судового захисту порушених чи оспорюваних прав позивача та у подальшому виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення ефективного судового захисту та гарантії виконання майбутнього судового рішення.
У кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25.02.2026 року у справі № 922/74/21.
Звертаючись у цій справі із заявою про забезпечення позову заявник покликається на те, що станом на 16.01.2026 року існує реальний та неминучий ризик припинення електропостачання об`єктів ПП «АВЕРС-LVIV», оскільки відповідач направив попередження про припинення електроживлення споживача у зв`язку з наявністю заборгованості за послуги з розподілу електричної енергії за грудень 2025 року у розмірі 11148,73 грн.
В той же час, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день розгляду в судовому засіданні 29.01.2026 року заяви про забезпечення позову ризики, зазначені у заяві, відсутні у зв`язку зі зміною обставин, оскільки заборгованість була погашена, що підтверджується платіжною інструкцією № 3478 від 27.01.2026 року, у зв`язку з чим відповідач відмовився від припинення розподілу електричної енергії.
Отже, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий господарський суд керувався тим, що станом на день постановлення оскаржуваної ухвали відпали підстави, які стали причиною звернення позивача із заявою про забезпечення позову.
Колегія суддів зазначає, що доводи заявника щодо застосування заходів забезпечення позову повинні бути підтверджені належними доказами, а посилання заявника на загрозу настання негативних наслідків у випадку невжиття заходів забезпечення позову не може бути підставою для вжиття судом відповідних заходів.
В апеляційній скарзі апелянт покликається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 року у справі № 344/13201/23 та зазначає, що наведений у вказаній постанові висновок спростовує доводи суду першої інстанції у цій справі про відсутність загрози, оскільки ініціювання судового процесу є самостійною підставою для збереження електропостачання.
Однак, суд звертає увагу на те, що правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається, не є подібними до правовідносин між сторонами у справі № 344/13201/23, з огляду на різні предмети і підстави позовних вимог.
Предметом позовних вимог у справі № 914/68/25 є визнання укладеним договору про надання послуг з розподілу електричної енергії в редакції, запропонованій позивачем. 
Водночас, як видно зі змісту доданої апелянтом копії постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 року у справі № 344/13201/23, предметом позовних вимог у згаданій справі є визнання дій протиправними та зобов`язання відновити електропостачання, тому наведені у цій постанові висновки, не є релевантними до спірних правовідносин між сторонами даної справи.
З урахуванням вищевказаного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена у відповідності до з`ясованих обставин, що мають значення для справи та норм процесуального права, а відтак суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову.
За наслідками апеляційного перегляду оскарженого судового рішення судова колегія констатує, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують висновків, покладених в основу ухвали Господарського суду Львівської області від 29.01.2026 року у справі №914/68/25.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив ухвалу у відповідності до з`ясованих обставин, що мають значення для справи та норм процесуального права. Така ухвала є законною, обґрунтованою, відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу – без змін.
Керуючись, ст. ст. 86, 255, 269, 270, 271, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд – 
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства “АВЕРС-LVIV” б/н від 09.02.2026 року (вх. №01-05/374/26 від 10.02.2026 року) залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Львівської області від 29.01.2026 року у справі №914/68/25 – без змін.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
Справу повернути в Господарський суд Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя О.В. Зварич 

Суддя І.Ю. Панова

Суддя В.О. Ржепецький