КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2026 року м. Київ справа №320/23528/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом Приватного підприємства “ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ “ПОЛІТЕХ” до Київської митниці про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

Приватне підприємство “ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ “ПОЛІТЕХ” (далі - позивач) звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської митниці (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати Рішення про коригування митної вартості товарів №UA100320/2025/000035/2 від 18.04.2025 року.
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці (03124, місто Київ, б. Гавела Вацлава, буд. 8А; код ЄДРПОУ: 43997555) на користь Приватного підприємства “ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ “ПОЛІТЕХ” (09109, Київська обл., Білоцерківський р-н, місто Біла Церква, вул. Героїв Маріуполя, будинок 36, корп. 2, каб. 1, код ЄДРПОУ 35046384) сплачений судовий збір;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці (03124, місто Київ, б. Гавела Вацлава, буд. 8А; код ЄДРПОУ: 43997555) на користь Приватного підприємства “ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ “ПОЛІТЕХ” (09109, Київська обл., Білоцерківський р-н, місто Біла Церква, вул. Героїв Маріуполя, будинок 36, корп. 2, каб. 1, код ЄДРПОУ 35046384) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень 00 коп.).
В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що митна вартість товару була визначена ним за основним методом - за ціною договору (вартістю операції), що підтверджується повним пакетом первинних документів: контрактом, інвойсом, платіжними документами, транспортними документами та іншими супровідними матеріалами. Позивач зазначає, що всі документи містять достатні відомості для ідентифікації товару та підтвердження числових значень складових митної вартості, а тому у митного органу були відсутні правові підстави для витребування додаткових документів та відмови у визнанні митної вартості. Позивач наголошує, що зауваження митного органу щодо розбіжностей у платіжних документах, відсутності окремих транспортних документів, невідповідності між експедитором та перевізником, є формальними, не впливають на визначення митної вартості та не свідчать про недостовірність заявлених даних. Позивач вважає, що митний орган не довів наявність обґрунтованих сумнівів, не встановив реальних розбіжностей та безпідставно застосував резервний метод.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/23528/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.
Позивачем на виконання ухвали від 19.05.2025 подано заяву на усунення недоліків позовної заяви. До заяви додано докази сплати судового збору, а саме квитанцію №256 від 21.05.2025.
Таким чином, недоліки позову були усунуті.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №320/23528/25, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно якого Київська митниця заперечує проти позову, посилаючись на те, що заявлена митна вартість не підтверджена належними доказами. Зокрема, митниця зазначає, що подані документи містять розбіжності та не підтверджують числові значення складових митної вартості, транспортні витрати не підтверджені належними первинними документами (оскільки довідка експедитора не є достатньою), відсутні документи щодо перевезення товару з Китаю (коносамент), є невідповідність між експедитором і фактичним перевізником, а також, що за умовами FOB витрати на транспортування мають бути додані до митної вартості, але це належно не підтверджено. Відповідач також посилається на практику Верховного Суду щодо необхідності підтвердження транспортних витрат документами саме від фактичних перевізників. У зв`язку з цим відповідач вважає, що у митниці були обґрунтовані сумніви, і тому правомірно застосовано резервний метод.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
16.12.2024 між Приватним підприємством «Інженерна компанія «Політех» та компанією Qingdao Great Way International Commerce Co., LTD укладено зовнішньоекономічний контракт №56, відповідно до умов якого продавець зобов`язався поставити товар на умовах FOB Циндао (Китай), а покупець — здійснити оплату у розмірі 50% передоплати та 50% перед відправкою товару.
Відповідно до інвойсу №GW241204-565 від 20.01.2025 загальна вартість товару становить 22 070,00 доларів США, при цьому сторонами погоджено умови поставки FOB Циндао, Китай, із зазначенням номенклатури, кількості, ваги та інших характеристик товару.
З метою здійснення митного оформлення товару позивачем 17.04.2025 подано митну декларацію №25UA10032001415206, в якій митну вартість товару визначено за основним методом — за ціною договору (вартістю операції), із доданням до неї передбачених статтею 53 Митного кодексу України документів.
До митного оформлення позивачем подано, зокрема, зовнішньоекономічний контракт №56 від 16.12.2024 року, інвойс №GW241204-565 від 20.01.2025 року, рахунок-проформу від 16.12.2024 року, банківські платіжні документи від 18.12.2024 року та 23.01.2025 року, транспортні документи, договір транспортного експедирування №0507/19/01 від 05.07.2019 року, а також документи, що підтверджують вартість перевезення товару.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товару Київською митницею встановлено наявність, на думку відповідача, розбіжностей у поданих документах, у зв`язку з чим позивачу було запропоновано надати додаткові документи відповідно до вимог частини третьої статті 53 Митного кодексу України.
Листом від 18.04.2025 позивач повідомив митний орган про відсутність можливості надати інші додаткові документи, окрім вже поданих, та просив здійснити митне оформлення товару на підставі наявних документів.
18.04.2025 Київською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA100320/2025/000035/2, а також оформлено картки відмови в прийнятті митної декларації №UA100320/2025/000278 та №UA100320/2025/000277, якими відмовлено у митному оформленні товару за заявленою митною вартістю.
Відповідно до зазначеного рішення митна вартість товару визначена відповідачем із застосуванням резервного методу відповідно до статті 64 Митного кодексу України, з огляду на неможливість застосування попередніх методів.
Не погоджуючись із вказаним рішенням про коригування митної вартості товару, вважаючи його протиправним та таким, що прийняте без належних правових підстав, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 34-1 ч. 1 ст. 4 МК України митні органи центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну митну політику, митниці та митні пости.
Відповідно до положень статті 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Частиною першою статті 51 МК України передбачено, що митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані:
1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом;
2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню;
3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (ч. 2 ст. 52 МК України).
У випадках, визначених цим Кодексом, для заявлення митної вартості товарів, що переміщуються через митний кордон України відповідно до митного режиму імпорту, митному органу, який проводить митне оформлення цих товарів, разом з митною декларацією та іншими необхідними для митного оформлення зазначених товарів документами в установленому порядку подається декларація митної вартості (ч. 4 ст. 52 МК України).
У декларації митної вартості наводяться відомості про метод визначення митної вартості товарів, числове значення митної вартості товарів та її складових, умови зовнішньоекономічного договору, що мають відношення до визначення митної вартості товарів, та надані документи, що підтверджують зазначене. Відомості, зазначені у частині восьмій цієї статті, є відомостями, необхідними для митних цілей (ч.ч. 8, 9 ст. 52 МК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Частиною другою статті 53 МК України передбачено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:
1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;
2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;
3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);
4) якщо рахунок сплачено, банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;
5) за наявності інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;
6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;
7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;
8) якщо здійснювалося страхування, страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
Відповідно до ч. 3 ст. 53 МК України, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:
1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;
2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);
3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);
4) виписку з бухгалтерської документації;
5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;
6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;
7) копію митної декларації країни відправлення;
8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Частинами першою, другою статті 54 МК України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Положеннями ч. 5 ст. 54 МК України унормовано, що митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: 1) упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; 2) у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; 3) у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; 4) проводити в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; 5) звертатися до митних органів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; 6) застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.
Відповідно до ч. 6 ст. 54 МК України митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі:
1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості;
2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари;
3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу;
4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
Згідно з ч. 1 ст. 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Положення статті 57 МК України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами:
1) основний за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції);
2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
Відповідно до ч. 1 статті 58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо:
1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що:
а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні;
б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно);
в) не впливають значною мірою на вартість товару;
2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів;
3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті;
4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Частиною другою статті 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
З викладеного слідує, що умовою, з якою закон пов`язує право митниці самостійно розраховувати митну вартість заявлених декларантом товарів, є наявність документально підтверджених обставин, що свідчать про заявлення декларантом неповних та/або недостовірних відомостей про товар та ціну, яку за нього сплачено.
Таким чином рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.
Як встановлено судом, між Приватним підприємством «Інженерна компанія «Політех» та Qingdao Great Way International Commerce Co., LTD 16.12.2024 року укладено зовнішньоекономічний контракт №56, відповідно до умов якого товар постачається на умовах FOB Циндао (Китай), а оплата здійснюється у розмірі 50% передоплати та 50% — після узгодженого сторонами етапу виконання зобов`язання.
На виконання умов контракту сторонами оформлено рахунок-проформу від 16.12.2024 року та інвойс №GW241204-565 від 20.01.2025 року, яким остаточно визначено номенклатуру товару, його характеристики, кількість та загальну вартість у розмірі 22 070,00 доларів США.
Позивачем здійснено оплату товару двома платежами: 18.12.2024 року та 23.01.2025 року, що в сукупності відповідає вартості товару за інвойсом, а відтак підтверджує фактичне виконання сторонами грошових зобов`язань за контрактом.
17.04.2025 року позивачем подано митну декларацію №25UA10032001415206, у якій митна вартість товару визначена за основним методом — за ціною договору (вартістю операції), з поданням повного пакета документів, передбачених статтею 53 Митного кодексу України.
Відповідно до статей 49, 53, 54, 57, 58 Митного кодексу України, митною вартістю товарів є ціна, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, а основним методом визначення митної вартості є метод за ціною договору. Перехід до другорядних методів, у тому числі резервного, допускається виключно за наявності обґрунтованих підстав, а саме якщо подані документи містять розбіжності, що впливають на числові значення складових митної вартості, або не містять необхідних відомостей.
Разом з тим, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, митний орган відмовив у застосуванні основного методу та здійснив коригування митної вартості, пославшись на недостовірність даних заявленої митної вартості.
Оцінюючи зазначені доводи, суд виходить із такого.
Щодо розбіжностей у платіжних документах Митний орган послався на те, що у платіжних документах зазначені реквізити «NGW241204-565», які відрізняються від поданих інвойсу та проформи «GW241204-565».
Однак з матеріалів справи вбачається, що платежі здійснені на підставі контракту №56, суми платежів у сукупності повністю відповідають вартості товару за інвойсом, дати платежів кореспондуються з умовами контракту, а інші реквізити (контрагент, призначення платежу) дозволяють ідентифікувати господарську операцію.
Суд зазначає, що відмінність у написанні символу «№» або додавання літери «N» є технічною особливістю банківського оформлення і не впливає на ідентифікацію платежу, оскільки визначальним є не формальна тотожність написання номера документа, а можливість співвіднести платіж із конкретною поставкою.
Більше того, Верховний Суд у постанові від 08.07.2022 у справі №815/1718/16 зазначив, що спосіб оплати товару не є ціноутворюючим фактором, а отже розбіжності щодо умов або оформлення платежу не можуть бути самостійною підставою для невизнання митної вартості.
Аналогічно, у постанові від 27.04.2023 у справі №820/3767/16 Верховний Суд вказав, що розбіжності в умовах оплати не є підставою для витребування додаткових документів, якщо інші документи підтверджують митну вартість.
Таким чином, доводи відповідача у цій частині є формальними та не впливають на визначення митної вартості.
Далі митний орган зазначив наступну підставу коригування митної вартості: «Відповідно до рахунку від 20.01.2025 №GW241204-565 товар відправлено з Китаю, транспортні документи на перевезення вантажу з Китаю не надано».
В свою чергу судом встановлено, що між Приватним підприємством «Інженерна Компанія «Політех» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Клевер Тім» 05.07.2019 року було укладено Договір транспортного експедирування №0507/19/01.
11.04.2025 позивач сплатив ТОВ «Клевер Тім» 297 072,29 грн за послуги міжнародного перевезення товару згідно рах. №24925 від 11.04.2025 року включно з ПДВ, що підтверджується Актом здачі-приймання (надання послуг) №24925 від 22.04.2025 року.
21.04.2025 позивач сплатив ТОВ «Клевер Тім» 10 950,00 грн за послуги перевезення товару згідно рах. №25043 від 21.04.2025 року, без ПДВ, що підтверджується Актом здачі-приймання (надання послуг) №25043 від 21.04.2025 року.
28.04.2025 позивач сплатив ТОВ «Клевер Тім» 10 345,00 грн за послуги перевезення товару згідно рах. №25044 від 28.04.2025 року, без ПДВ, що підтверджується Актом здачі-приймання (надання послуг) №25044 від 28.04.2025 року. 
Ці документи були видані експедитором вже після доставлення Товару, що розмитнювався до пункту призначення в Україні.
Крім того за Правилами Інкотермс FОВ у порту відвантаження продавець зобов`язаний за свій рахунок здійснити завантаження товару на борт зазначеного покупцем судна в узгоджену дату або в межах обумовленого терміну в названому порту відвантаження відповідно до звичаїв порту, а також виконати митні формальності, необхідні для вивозу. Покупець повинен за свій рахунок зафрахтувати судно і своєчасно сповістити продавця про терміни, умови та місце навантаження, назву, часу прибуття судна.
Ціна FOB (FOB price) означає, що контрактна ціна за товар включає в себе суму вартості самого товару, експортного митного оформлення цього товару з оплатою експортних мит і інших зборів, а також суму вартості доставки в порт відвантаження і завантаження вантажу на борт судна без вартості перевезення (фрахту) у порт призначення. Згідно базису поставки РОВ Інкотермс продавець виконав постачання, коли товар перейшов через поручні судна в названому порту відвантаження. За умовами поставки FOB на продавця покладається обов`язок по митному очищенню товару для експорту.
Вказаний термін може застосовуватись лише під час перевезення товару морським або внутрішнім водним транспортом.
Таким чином ціна FOB складається з: закупівельної ціни товару; упаковки, маркування; отримання ліцензій та дозволів; держмита та інших митних зборів, податків (імпортні та експортні); витрат на транспортування в порт відправлення: завантаження та розміщення товару на кораблі.
Відтак такі витрати ніс Продавець товару Qingdao Great Way International Commerce Со., LTD, та відповідно вартість була включена у вартість товару.
Крім того на підтвердження вказаного, позивачем надано Рахунок на оплату від 11.04.2025 року, за змістом якого підтверджено, що ПП «Інженерна компанія «ПОЛІТЕХ» сплатило ТОВ «Клевер Тім» 297 072,29 грн за послуги міжнародного перевезення товару згідно рах. №24925 від 11.04.2025 року включно з ПДВ. В описі наданих послуг міститься інформація про маршрут перевезення Shanghai Gdansk, далі з м. Гданськ (Польща) до м.п. Ягодин (Україна), далі з м.п. Ягодин (Україна) до м.п. Біла Церква (Україна). Відтак оплата транспортних послуг по Китаю, та доставки товару з місця перебування на складі Продавця до порту відвантаження позивачем окремо сплачена не була.
У графі 33 спірного рішення Відповідач не навів обґрунтованих підстав для витребування додаткових документів, не вказав належних доказів того, що надані позивачем документи містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Крім того, відповідач не підтвердив належними доказами та аргументованими доводами наявність у поданих позивачем транспортних документах розбіжностей, ознак підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена за ці товари.
Щодо наступної підстави для здійснення коригування митної вартості за поданою митною декларацією: «Довідка про транспортні витрати № 110425-2 від 11.04.2025 видана ТОВ «Клевер Тім», проте в CMR б/н від 11.04.202 перевізником виступає «VST-TRANS» LTD», суд зазначає наступне.
Міжнародне перевезення вантажів здійснюється відповідно до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева. 19.05.1956), ратифікованої Законом України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» (далі Конвенція).
Статтею 11 Конвенції передбачено, що відправник разом із вантажною накладною має надати Перевізнику документи та забезпечити інформацією, необхідними для здійснення митних та інших формальностей, які повинні бути здійснені до поставки вантажу. При цьому на Перевізнику не лежить обов`язок перевірки вірності та адекватності цих документів та інформації.
При прийнятті вантажу відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції перевізник зобов`язаний перевірити: вірність записів, зроблених у вантажній накладній щодо числа вантажних місць, а також їх маркування та нумерації місць; зовнішній стан вантажу та його упаковки.
Водночас ч. 1 ст. 5 вказаної Конвенції передбачено, що вантажна накладна (CMR) складається в трьох оригінальних примірниках, підписаних відправником і перевізником. Ці підписи можуть бути надруковані чи замінені печатками відправника і перевізника, якщо це допускається законодавством країни, в якій складена вантажна накладна.
Крім цього, статтею 6 Конвенції встановлено обов`язкові реквізити вантажної накладної (CMR).
Водночас, наявність/відсутність окремих, не обов`язкових реквізитів у СМР не впливає на підтвердження числових значень складових митної вартості товарів, оскільки недоліків щодо кількісних та якісних характеристик товару, вказаного у вантажній накладній, митним органом не виявлено.
Дійсно, на підтвердження такої складової митної вартості товару, як витрати на транспортування ТОВ «Клевер Тім» разом з митними деклараціями подало довідку CMR міжнародну товарно-транспортну накладну, відповідно до якої міжнародне перевезення було здійснене «VST-TRANS» LTD.
Однак, «VST-TRANS» LTD є експедитором, а не безпосереднім перевізником. ТОВ «Клевер Тім», як експедитор залучає інших перевізників для перевезення оцінюваного товару, які і зазначаються в товарно-транспортних накладних (CMR). Така обставина визначена та закріплена в Договорі транспортного експедирування між позивачем та ТОВ «Клевер Тім».
Згідно з п. 6 ч.2 ст. 53 МК України документами, що підтверджують митну вартість, є, зокрема, транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів.
До митної декларації представник ТОВ «Клевер Тім» надав копію CMR (товарно-транспортної накладної у міжнародних перевезеннях вантажів автомобільним транспортом). CMR містить інформацію про інвойс, за яким перевозиться товар, а також інформацію про державні номери транспортних засобів, якими перевозиться відповідний товар.
Також, поряд з CMR, декларант подавав акти здачі-приймання робіт (надання послуг) ТОВ «Клевер Тім» про транспортні витрати.
Отже, числове значення такої складової митної вартості як транспортні витрати є підтвердженим, тому згадана позиція митного органу не може бути підставою та обґрунтуванням для коригування митної вартості товару.
Крім того, зазначена обставина не перешкоджає перевірці числових значень транспортної складової митної вартості товару Київською митницею.
Зауваження митного органу про можливість залучення під час перевезення експедитора або інших третіх осіб, не може свідчити про ймовірне збільшення транспортної складової митної вартості, так як митним органом не доведено зворотного. 
Щодо наступних тверджень відповідача: «Довідка про транспортні витрати, з урахуванням з п. 44.1 Податкового кодексу України, не може бути належним, самостійним та виключно єдиним документом, що підтверджує витрати на перевезення товарів, оскільки не є первинним документом в розумінні ч.2 ст. 9 Закону України від 16.07.1999 № 996-ЧЙХ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», суд зазначає таке.
Так, Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому довідка про транспортні витрати с допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.
Суд не погоджується з висновком відповідача щодо не підтвердження належними документами заявленого розміру витрат на транспортування товару до місця ввезення на митну територію України, з огляду на ненадання ним інших документів, що підтверджують витрати на транспортування, оскільки законодавством не передбачено чіткого переліку документів, що підтверджують транспортні витрати. 
Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 31.05.2019 по справі №804/16553/14, в якій, зокрема, вказано, що розмір витрат на перевезення може підтверджуватись будь-якими доказами.
До митного органу на підтвердження витрат на транспортування позивачем було надано: автотранспортну накладну б/н від 11.04.2025 року; документ, що підтверджує вартість перевезення товару Довідка №110425-2 від 11.04.2025 року: договір про надання послуг митного брокера №МБ019/01 від 04.12.2023 року: договір (контракт) про перевезення №0507/19/01 від 05.07.2019 року; разова перепустка №ПР-119206 від 15.04.2025 року.
Відтак, позивачем підтверджено витрати на транспортування у повному обсязі.
В оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товару митний орган також зазначає, що «Розподіл сум оплати за товар між рахунками №GW241204-565 від 16.12.2024 та №GW241204-565 від 20.01.2025 не відповідають, умовам зазначеним у п. 4.1 договору купівлі продажу від 16.12.2024 № 56 (в розмірі 50% передоплата, 50% після отримання)».
В процедурах контролю за митною вартістю товару предметом доказування є ціна товару та інші складові митної вартості товару. У свою чергу, умови оплати безпосередньо ціни товару не стосуються. У зв`язку з цим відомості про умови оплати товару не повинні братися органом доходів і зборів до уваги при контролі за митною вартістю, а відтак суперечності між цими відомостями не можуть бути підставою для твердження про наявність розбіжностей у даних про митну вартість товару.
Допущення позивачем оплати товару не в ідеальній пропорції (50% передоплата, 50% після отримання, різниця становить 57 доларів США) не може бути підставою для сумніву у митній вартості такого товару. 
Крім того, оплата позивачем повної вартості отриманого товару підтверджена платіжними дорученнями №7 від 18.12.2024 року та №1 від 23.01.2025 року. Тобто фактична 100% вартість товару у розмірі 22070 доларів США була сплачена позивачем Продавцю в повному обсязі. А тому відсутні підстави вважати, що позивачем не були виконані зобов`язання з оплати товару, що був ним поданий до розмитнення.
Відповідно до наданих платіжних документів (платіжні доручення) загальна сума платежів за поставкою становить 22070,00 дол. США, тобто товар повністю оплачений, сума передоплати 10978,00 дол. США що становить 49,74% від загальної вартості поставки (приблизно на 57 дол. США менше, ніж домовлено), та 11092.00 дол. США, що становить 50,26% (приблизно на 10 дол. США більше ніж домовлено), тобто різниця між погодженим розміром передоплати та здійсненим розміром передоплати становить 0,23%.
Таким чином, ПП «Інженерна компанія «ПОЛІТЕХ» було виконано вимоги Контракту №56 щодо здійснення 100% оплати за товар, що передбачено вимогами укладеного Контракту та іншими товаросупровідними документами.
Відтак, у митного органу були всі необхідні документи для ідентифікації сплаченого товару.
Суд акцентує увагу, що митний орган має повноваження вимагати додаткові документи лише у разі, коли подані декларантом для митного оформлення документи, які мають вплив на правильність визначення митної вартості, містять розбіжності, ознаки підробки або відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Питання проведення розрахунків між сторонами контракту стосуються лише сторін такого контракту.
Суперечності у відомостях щодо умов оплати товару в документах, доданих до вантажної митної декларації на підтвердження митної вартості товарів, не можуть бути підставою для витребування органом доходів і зборів додаткових документів у декларанта.
Щодо наступного зауваження митного органу: «В графі 4 СМР від 11.04.2025 № б/н вказано місце завантаження Kosakowo Poland, в той час як у Довідці про вартість транспортування №110425-2 від 11.04.2025 вказано маршрут м. Гданськ (Польща) м.п. Ягодин (Україна)», суд зазначає наступне.
CMR була складена в Kosakowo, Польща; в графі 21 CMR вказано найменування саме цього населеного пункту, відтак у зв`язку із цим через механічну помилку місце завантаження теж вказано Kosakowo (графа 4).
Однак, фактичне місце завантаження товару за рахунком-фактурою №24925 від 11.04.2025 року є Гданськ, Польща, що також підтверджено в наданому Акті здачі приймання (надання послуг) №24925 від 22.04.2025 року.
Позивач зазначив, з чим і погодився суд, що Kosakowo і Гданськ знаходяться на відстані близько 30 км (Kosakowo ближче до кордону з Україною), і така віддаленість навіть потенційно не вплинула б на загальний розмір транспортних витрат.
Крім того статтею 6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19.05.1956) (далі-Конвенція), ратифікованої Законом України «Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів», встановлено обов`язкові реквізити вантажної накладної (CMR), зокрема, вантажна накладна містить такі дані: а) дата і місце складання вантажної накладної; b) ім`я та адреса відправника; с) ім`я та адреса перевізника; d) місце і дата прийняття вантажу до перевезення і передбачене місце його доставки; е) ім`я та адреса одержувача: 1) прийняте позначення характеру вантажу і спосіб його упакування та, у випадку перевезення небезпечних вантажів, їх загальновизнане позначення; д) кількість вантажних місць, їх спеціальне маркування і нумерація місць; ) вага вантажу брутто чи виражена в інших одиницях виміру кількість вантажу; і) платежі, пов`язані з перевезенням (провізна плата, додаткові платежі, митні збори, а також інші платежі, що стягуються з моменту укладання договору до доставки вантажу); 1) інструкції, необхідні для виконання митних та інших формальностей; к) заява про те, що перевезення здійснюється, незалежно від будь-яких умов, згідно з положеннями дійсної Конвенції.
CMR заповнюється відправником вантажу на підставі інструкцій і вказівок, які він отримує від транспортно-експедиторської компанії. Тому, відсутність або розбіжність певної інформації не може ставитись у вину Позивачу.
В межах даних правовідносин оцінці та дослідженню підлягає не господарська операція щодо поставки товару на митну територію України та правильність заповнення граф автотранспортної накладної чи перевізних документів, а безпосередньо митна вартість товару.
При цьому, зауваження та недоліки у заповненні CMR не є такими, що можуть мати значення для визначення митної вартості товару, з врахуванням умов поставки за контрактом. 
Саме тому до митного оформлення зі сторони декларанта було надано усі необхідні документи, які підтверджували саме його митну вартість.
Суд наголошує, що основними документами, які підтверджують митну вартість товару, є зовнішньоекономічний договір (контракт), рахунок-фактура (інвойс), якщо рахунок сплачено, то банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару. Вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, не передбачені Митним кодексом України (ст. 53) заборонено.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05.03.2019 року у справі № 815/5791/17.
Право митного органу на витребування додаткових документів не є абсолютним, а виникає за наявності хоча б однієї з таких підстав: надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Щодо тверджень відповідача в оскаржуваному Рішенні про те, що митна вартість товарів є нижчою за вартість ввезених на митну територію України схожих товарів, то вказуємо, що митним органом не надано доказів на спростування визначеної товариством вартості товару, а саме по собі припущення митного органу про відмінність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товарів та рівнем митної вартості схожих товарів, митне оформлення яких вже здійснено, не є достатнім для висновку про недостовірність даних щодо митної вартості товару, заявленої декларантом, або підставою для незастосування обраного ним методу її визначення. Більше того, наявність в базах митного органу інформації про те, що ідентичні або подібні товари розмитнено у попередні періоди за вищою митною вартістю, не може бути підставою для відмови у прийнятті заявленої декларантом митної вартості за ціною контракту. 
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 16.07.2020 у справі №815/6833/17.
Суд встановив, що подані позивачем документи у своїй сукупності містять усі необхідні відомості для визначення митної вартості товару, а саме відомості щодо ціни товару, умов його поставки, факту та розміру оплати, а також транспортних витрат.
Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені відповідачем підстави для коригування митної вартості є формальними, не впливають на числові значення складових митної вартості та не свідчать про недостовірність заявленої позивачем ціни товару.
За таких обставин рішення Київської митниці №UA100320/2025/000035/2 від 18.04.2025 року про коригування митної вартості товарів прийняте з порушенням вимог статей 53, 54, 57, 58 Митного кодексу України, без належного правового та фактичного обґрунтування, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не змінюють.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача по суті спору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем сплачено судовий збір на суму 3969,50 грн. (платіжне доручення №256 від 21.05.2025).
Таким чином, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 3969,50 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача – Київської митниці.
В частині клопотання позивача про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн., суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положенням частини першої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
З наведеної норми вбачається, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.
Отже, розподілу підлягає навіть кредиторська заборгованість позивача зі сплати витрат на професійну правничу допомогу, надання якої підтверджується відповідними доказами.
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85211544) та постанові від 20.12.2019 у справі №903/125/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504028).
Відповідно до положень частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною п`ятою статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 6 статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною сьомою статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу наведених положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний з позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР 76397938).
При цьому, з імперативних положень частини шостої статті 134 КАС України вбачається, що зменшити розмір витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність суд може виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про це. Отже, за відсутності такого клопотання суд не може надавати оцінку співмірності витрат на правничу допомогу за власною ініціативою, а лише перевіряє, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Матеріали справи містять заперечення відповідача відносно заявлених позивачем витрат на правову допомогу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).
У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Водночас, надання такої оцінки можливо, виходячи з аналізу частини шостої статті 134 КАС України, виключно у разі наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 86504176).
Судом встановлено, що з метою отримання професійної правничої (правової) допомоги, позивач звернувся до Адвокатського об`єднання «Шавров, Галинський і партнери», з яким було укладено Договір про надання правової допомоги №36 від 20.02.2023.
Пунктом 3.1. вказаного Договору передбачено, що за надання правової допомоги за цим Договором Клієнт зобов`язується сплачувати Адвокатському об`єднанню винагороду (гонорар) в порядку, строки і розмірі, визначеному між Сторонами в додаткових угодах та додатках до цього Договору.
Відтак, за надання правової допомоги у спорі між Приватне підприємство «Інженерна Компанія «Політех» з Київською митницею про визнання протиправним та вартості товарів про скасування рішення митної коригування UA100320/2025/000035/2 від 18.04.2025 року, вартість послуг становить 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень нуль копійок).
Позивач сплатив Адвокатському об`єднанню винагороду (гонорар) за отримання правової допомоги (послуг) у розмірі 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень 00 коп.).
Таким чином, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в загальній сумі 7000,00 грн. підтверджені доказами, що були надані позивачем до матеріалів справи.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов Приватного підприємства “ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ “ПОЛІТЕХ” до Київської митниці про визнання протиправним та скасування рішення, – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати Рішення про коригування митної вартості товарів №UA100320/2025/000035/2 від 18.04.2025 року;
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці (03124, місто Київ, б. Гавела Вацлава, буд. 8А; код ЄДРПОУ: 43997555) на користь Приватного підприємства “ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ “ПОЛІТЕХ” (09109, Київська обл., Білоцерківський р-н, місто Біла Церква, вул. Героїв Маріуполя, будинок 36, корп. 2, каб. 1, код ЄДРПОУ 35046384) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3969,50 грн.;
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці (03124, місто Київ, б. Гавела Вацлава, буд. 8А; код ЄДРПОУ: 43997555) на користь Приватного підприємства “ІНЖЕНЕРНА КОМПАНІЯ “ПОЛІТЕХ” (09109, Київська обл., Білоцерківський р-н, місто Біла Церква, вул. Героїв Маріуполя, будинок 36, корп. 2, каб. 1, код ЄДРПОУ 35046384) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень 00 коп.).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.