ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
головуючий суддя у першій інстанції: Панікар І.В.

03 лютого 2026 року	Львів	Справа № 300/2567/25 пров. № А/857/48377/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання: Пославського Д.Б.
представника апелянта: Гавадзин М.В.
відповідача: ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року у справі № 300/2567/25 за адміністративним первісним позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів та зустрічний адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкових нарахувань, -
ВСТАНОВИВ:
15.04.2025р. позивач, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області звернувся до суду з адміністративним первісним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) про стягнення коштів в розмірі 21 204,54 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за відповідачем рахується податковий борг перед бюджетом в загальній сумі 21 204,54 грн., який виник внаслідок несплати адміністративних штрафів та фінансових санкцій за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв і тютюнових виробів на суму 21 204,54 грн. Враховуючи те, що у встановлений законом строк та ігноруючи податкову вимогу, сума податкового боргу в загальному розмірі 21 204,54 грн., добровільно не сплачена, наявні підстави для стягнення заборгованості.
19.05.2025р. від ФОП ОСОБА_1 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, за змістом якого (з урахуванням уточнення позовних вимог) просить суд:
- визнати протиправним та скасувати нарахування Головного управління ДПС в Івано-Франківській області заборгованості у вигляді адміністративних штрафів та фінансових санкцій на суму 21204,54 грн. за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюнових виробів (а.с.40-42).
Вимоги зустрічного позову мотивовані безпідставністю виниклого податкового боргу з огляду на те, що застосовані штрафні санкції сплачено до часу звернення позивача за первісним позовом до суду.
Рішенням Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року у задоволенні первісного адміністративного позову Головного управління ДПС в Івано-Франківській області - відмовлено.
Зустрічний позов ФОП ОСОБА_1 – суд задовольнив.
Суд визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 25.09.2024р. № 020551/0901 в частині нарахування фінансової санкції за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії в розмірі 17000,00 грн.
При цьому, суд визнав протиправними дії Головного управління ДПС в Івано-Франківській області щодо нарахування та відображення 08.10.2024р. пені в інтегрованій картці платника податків ФОП ОСОБА_1 за платежем 502108150064 з обліку "Адміністративні штрафи та штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обліку алкогольних напоїв та тютюну" в розмірі 4300,00 грн.
Крім того, суд зобов`язав Головне управління ДПС в Івано-Франківській області виключити пеню з інтегрованої картки платників податків ФОП ОСОБА_1 за платежем 502108150064 з обліку "Адміністративні штрафи та штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обліку алкогольних напоїв та тютюну" в розмірі 4300,00 грн.
Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, апелянт Головне управління ДПС в Івано-Франківській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить суд, рішення Івано - Франківського окружного адміністративного суду від 14.10.2025р. скасувати та прийняти нове судове рішення, яким первісний позов Головного управління ДПС в Івано-Франківській області задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Представник апелянта Гавадзин М.В. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу задовольнити з підстав у ній зазначених.
Відповідач, ОСОБА_1 в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 11.07.2019р. зареєстрований як ФОП, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та перебуває на обліку в контролюючому органі як платник податків.
За результатами розгляду акту (довідки) за № 090391 від 05.07.2021р., посадовими особами Головного управління ДПС в Івано-Франківській області прийнято рішення про застосування фінансових санкцій № 004874/0706 від 22.07.2021р., яким на підставі ст.17 Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів" застосовано до відповідача ОСОБА_1 фінансові санкції у вигляді штрафу в загальному розмірі 27000,00 грн., з яких за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії в розмірі 17000, 00 грн. та за здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями за цінами, нижчими від встановлених мінімальних роздрібних цін на такі напої в розмірі 10000,00 грн.
В подальшому, вказана сума податкового боргу в розмірі 27000грн. заявлена податковим органом до стягнення в судовому порядку.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2022р. у справі № 300/2653/22 позов задоволено частково.
Стягнуто в дохід бюджету з ФОП ОСОБА_1 податковий борг у розмірі 10000 гривень 00 копійок. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.03.2023р. апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області залишено без задоволення, а Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2022р. у справі № 300/2653/22 без змін.
ч.4 ст.78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2022р. у справі № 300/2653/22 набрало законної сили 28.03.2023р.
В подальшому, Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області, 25.09.2025р. прийняв податкове повідомлення-рішення № 020551/0901 яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в загальному розмірі 21300,00 грн.
Вищевказане податкове повідомлення-рішення направлялось на адресу ФОП ОСОБА_1 та отримане останнім 04.10.2024р.
Оскільки зазначене вище податкове повідомлення-рішення також не було оскаржено, визначена сума грошового зобов`язання стала узгодженим податковим боргом ФОП ОСОБА_2 , у відповідності до положень ст.54 ПК України.
Отже, відповідно до змісту винесених податковим органом стосовно ФОП ОСОБА_1 податкових повідомлень рішень, загальний розмір податкових зобов`язань склав 48300 грн.
При цьому, ФОП ОСОБА_1 у добровільному порядку сплатив суму податкового боргу розмірі 31300 грн., що підтверджується платіжними квитанціями банківських установ від 27.12.2022р. та 08.10.2024р. 
За фактом добровільної сплати ФОП ОСОБА_1 08.10.2024р. податкового боргу в розмірі 21300 грн., контролюючий орган нарахував пеню в сумі 4300,00 грн. Однак, оскільки згідно облікової картки платника податків на той момент у останнього рахувалася переплата у сумі 95,46 грн. визначений розмір податкового боргу у частині пені склав 4204,54 грн.
Таким чином, за підрахунками податкового органу, у зв`язку із несплатою в добровільному порядку ФОП ОСОБА_1 нарахованої суми штрафу в розмір 17000грн. та нарахованої пені в розмірі 4204,54 грн., Головне управління ДПС в Івано-Франківській області звернулося з первісним позовом до суду.
У той же час, ФОП ОСОБА_1 , вважаючи протиправними прийняті нарахування заборгованості у вигляді адміністративних штрафів та фінансових санкцій на суму 21204,54 грн. за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв і тютюнових виробів, саме з огляду на висновки суду у справі № 300/2653/22 про відсутність підстав для нарахування штрафних санкцій у розмірі 17000 грн., звернувся до суду із зустрічним позовом з метою захисту свого порушеного права.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В п.37.1, п.37.2 ст.37 ПК України, видно‘ що підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов`язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи. Податковий обов`язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов`язує сплату ним податку.
Із змісту ст.36, ст.38 ПК України встановлено, що податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
п.15.1 ст.15 ПК України, передбачено, що платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.
Згідно п.38.2 ст.38 ПК України сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.
ч.57.3 ст.57 ПК України, встановлено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у п.54.3.1 -п.54.3.6 п.54.3 ст.54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
В п.59.1, п.59.5 ст.59 ПК України, видно, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.
У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Із змісту пп.14.1.39 п.14.1 ст.14 ПК України, видно, що грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
п.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України, встановлено, що сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом утворюють податковий борг.
Згідно п.95.1, п.95.2, ст.95 ПК України встановлено, що контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
В пп.20.1.34 п.20.1 ст.20 ПК України, видно, що контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
п.95.3 ст.95 ПК України передбачено, що стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.
Контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (п.95.4. ст.95 ПК України).
Отже, виключно наявність податкового боргу надає суб`єкту владних повноважень право звернення до суду про стягнення в судовому порядку.
Суд апеляційної інстанції наголошує та звертає увагу апелянта, що у справі за № 300/2653/22 досліджувалося питання щодо обґрунтованості фінансової санкції за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії.
Так, за змістом Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2022р. у справі № 300/2653/22:
«…Судом встановлено, що розпорядженням Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області № 237-р від 03.07.2020р. анульовано ліцензію на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами № 09100308201902657 термін дії з 26.07.2019р. - 26.07.2020р. ФОП ОСОБА_1 - місце торгівлі: АДРЕСА_1 , магазин (а.с.31).
Вказане розпорядження відправлено Головним управлінням Державної податкової служби в Івано-Франківській області на адресу ФОП ОСОБА_1 рекомендованим листом із штриховим ідентифікатором № 7601866209471 від 03.07.2022р.
Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення № 7601866209471, ФОП ОСОБА_1 09.07.2020р. отримав рекомендоване поштове відправлення із розпорядженням № 237-р від 03.07.2020р. «Про анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями» (а.с.35).
Таким чином, враховуючи вимоги ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» № 481/95ВР (в редакції чинній станом на момент виникнення правовідносин) ліцензія на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами № 09100308201902657 термін дії з 26.07.2019р. - 26.07.2020р. ФОП ОСОБА_1 - місце торгівлі: АДРЕСА_1 , магазин, вважається анульованою з 09.07.2020р. Однак, контролюючий орган зафіксував в акті перевірки № 3801/09/10/РРО/ від 05.07.2021р. факт здійснення позивачем роздрібної торгівлі алкогольними напоями без наявності ліцензії саме 05.07.2021р.
З огляду на вищевикладене, податковий орган безпідставно дійшов висновків, який викладений в акті перевірки 3801/09/10/РРО/ від 05.07.2021р. про здійснення ФОП ОСОБА_1 роздрібної торгівлі алкогольними напоями без наявності ліцензій 05.07.2020р., оскільки ліцензія вважається анульованою з 09.07.2020р.
В зв`язку із вищенаведеним, суд дійшов висновку, що Головне управління ДПС в Івано-Франківській області безпідставно застосував до ФОП ОСОБА_1 штрафні санкції передбачені абз.6 ч.2 ст.17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» №481/95ВР згідно рішення №004874/0706 від 22.07.2021р., за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії в розмірі 17000,00 грн…».
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2022р. у справі № 300/2653/22 позов задоволено частково, зокрема, стягнуто в дохід бюджету з ФОП ОСОБА_1 податковий борг у розмірі 10000,00 грн. замість 27000 грн., за здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями за цінами, нижчими від встановлених мінімальних роздрібних цін на такі напої.
ч.4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційність - у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравши законної сили судовим рішення або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.
Тобто, факти установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішення, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 922/643/19).
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі.
В аспекті вказаних обставин суд зазначає, що відповідно до п.60.1.4. п.60.1 ст.60 ПК України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, зокрема, якщо:
Рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.
Відповідно до п.п.60.5. ст.60 ПК України, у випадках, визначених п.п.60.1.4 п.60.1 ст.60, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними у день набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Крім того, за правилами п.5 розділу ІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року № 1204 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за № 124/28254, далі - Порядок № 1204), якщо за результатами адміністративного або судового оскарження грошове зобов`язання, зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафна (фінансова) санкція (штраф) та пеня в тому числі за порушення норм іншого законодавства, зазначені у податковому повідомленні-рішенні, зменшуються, то шляхом опрацювання інформації підрозділів правової роботи щодо прийнятих рішень за результатами розгляду скарг в адміністративному та/або судовому порядку складається податкове повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов`язання, зменшену суму зменшення (збільшення) податкових зобов`язань та/або податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, штрафної (фінансової) санкції (штрафу) та пені в тому числі за порушення норм іншого законодавства.
В п.7 розділу ІІ Порядку № 1204 видно, що податкові повідомлення-рішення згідно з пунктами 4-6 цього розділу складаються контролюючим органом, який склав попереднє податкове повідомлення-рішення, протягом 3 робочих днів з дня, що настає за днем отримання таким контролюючим органом рішення за результатами адміністративного, судового оскарження або іншого рішення про скасування раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення. При цьому у разі отримання вищезазначених рішень структурним підрозділом, до функцій якого входить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції контролюючого органу, або відповідальною особою, визначеною керівником (виконуючим його обов`язки, його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу для виконання таких функцій, забезпечується надання такого рішення структурному підрозділу, яким складалось попереднє податкове повідомлення-рішення, протягом 1 робочого дня, що настає за днем його отримання.
Колегія суддів зазначає, що за результатами судового оскарження податкового повідомлення-рішення останнє може бути скасовано повністю або частково. У першому випадку у податкового органу відсутній обов`язок із прийняття нового податкового повідомлення-рішення, а скасоване податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним у день набрання законної сили відповідним рішенням суду. У випадку ж часткового скасування податкового повідомлення-рішення судом податковий орган повинен надіслати платнику податків нове податкове повідомлення-рішення, яке міститиме зменшену суму грошового зобов`язання. При цьому, до моменту надходження нового податкового повідомлення-рішення платнику податків із зменшеною сумою грошового зобов`язання попереднє податкове повідомлення-рішення не вважається відкликаним, що випливає зі змісту п.60.4 ст.60 ПК України.
З моменту винесення рішення у справі №300/2653/22, яким судом встановлена відсутність грошового зобов`язання на суму 17000,00 грн. у зв`язку із безпідставністю застосування до ФОП ОСОБА_1 штрафних санкцій передбачених абз.6 ч.2 ст.17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» № 481/95ВР за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії, відповідне податкове повідомлення або вимога вважалися б відкликаними, а контролюючий орган набув би обов`язку скласти нове податкове повідомлення-рішення із зменшеною сумою, але не мав права повторно визначати скасовану частину.
Однак, існуюче правове регулювання, не дозволяє реалізацію цих повноважень без фактичного скасування податкового повідомлення-рішення, як підстави для виникнення податкового боргу.
У цьому аспекті суд апеляційної інстанції зазначає про те, що Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма ст.13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (п.145 рішення).
У п.50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п.1 ст.6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п.1 ст.6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).
ст.13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Констатація порушення прав фізичної особи внаслідок дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень без зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії або ж скасування певного рішення, не призводить до захисту порушених прав, оскільки не передбачає способу чи механізму їх відновлення, що суперечить меті адміністративного судочинства, а саме ефективному захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як йшлося вище, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні ст.13 Конвенції можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Відсутність бажаного результату виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки бажаний результат встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.
Приймаючи до уваги встановлені обставини справи та враховуючи норми законодавства, що регулюють наявні між сторонами спірні правовідносини, вірними є висновки суду першої інстанції, що ефективним способом захисту є визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 25.09.2024р. за № 020551/0901 в частині нарахування фінансової санкції за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії в розмірі 17000,00 грн.
Обраний судом у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права ФОП ОСОБА_1 відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення порушених прав.
Таким чином, вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини справи спростовують висновки Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про стягнення коштів в розмірі 21204,54 грн.
Зазначене, виключає можливість задоволення первісного позову.
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що внаслідок не вилучення з інтегрованої картки платника податків грошового зобов`язання у сумі 17 000,00 грн., яке визнано протиправним судовим рішенням у справі № 300/2653/22, податковий орган нарахував пеню в розмірі 4 205,54 грн.
Зазначена обставина підтверджується копією витягу з інтегрованої картки платника податків за податковим номером НОМЕР_1 (а.с.163-165). 
При цьому, колегія суддів враховує ту обставину, що 28.10.2024р. ФОП ОСОБА_1 звертався із заявою до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області в якій просив у відповідності до вищевказаного судового рішення у справі № 300/2653/22 яке набрало законної сили, виключити нарахування за податковим повідомленням-рішенням від 22.07.2021р. № 004875/0796 грошового зобов`язання в розмірі 17000 грн. Однак, дане питання податковим органом не розглядалось.
В п.129.2. ст.129 ПК України видно, що у разі скасування нарахованого контролюючим органом грошового зобов`язання (його частини) у порядку адміністративного та/або судового оскарження пеня, нарахована на таке грошове зобов`язання (його частину) або на виявлене заниження податкового зобов`язання, скасовується.
Отже, після набрання законної сили Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.12.2022р. у справі № 300/2653/22 контролюючий орган позбавлений можливості самостійно здійснити коригування інтегрованої картки платника податків та вилучити із неї суму 17 000,00 грн., оскільки це викликало існування відповідного податкового боргу та безпідставного нарахування на нього пені.
Таким чином, суд першої інстанції вірно вказав, що належним способом захисту порушеного права є визнання протиправними дій Головного управління ДПС в Івано-Франківській області щодо нарахування та відображення 08.10.2024р. пені в інтегрованій картці платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за платежем 502108150064 з обліку "Адміністративні штрафи та штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обліку алкогольних напоїв та тютюну" в розмірі 4300,00 грн. та зобов`язання Головне управління ДПС в Івано-Франківській області виключити пеню з інтегрованої картки платників податків ФОП ОСОБА_1 за платежем 502108150064 з обліку "Адміністративні штрафи та штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обліку алкогольних напоїв та тютюну" в розмірі 4300,00 грн. 
Щодо доводи апелянта, що предметом розгляду даної справи є питання стягнення, а не правомірність нарахування колегія суддів зазначає наступне.
Суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення зобов`язаний перевірити правову підставу такого стягнення. Неможливо стягнути суму, не перевіривши законність ї виникнення. Обставини, правомірності санкцій вже були предметом судового розгляду, Оскільки, принцип повного та всебічного з`ясування обставин не дозволяє формального підходу. Доводи апелянта повторно ставить під сумнів правомірність висновків суду у справі № 300/2653/22. При цьому, апелянт намагається переоцінити вже встановлені обставини у справі, що суперечить принципу правової визначеності та преюдиційності. Після набрання рішення законної сили в справі 300/2653/22 податковий орган не мав права залишати 17000 грн. в інтегрованій картці ФОП ОСОБА_1 як борг, нараховувати пеню та формувати нові нарахування на цій підставі.
При цьому, податкове повідомлення рішення від 25.09.2024р. № 020551/0901 ґрунтується на санкції, правомірність якої вже спростована судом. Доводи апелянта не спростовують цього, а лише зводяться на формальну «узгодженість». Узгодженість не може існувати щодо зобов`язання, яке втратило правову основу на підставі рішення суду у справі 300/2653/22.
Щодо доводів апелянта про черговість зарахування ( п. 87.9 ПК України) колегія суддів зазначає наступне.
В судовому порядку встановлено існування грошового зобов`язання 17000 грн. у картці ФОП ОСОБА_1 безпідставним. Тому, застосування п. 87.9 ПК України до такого боргу є протиправним. При цьому, пеня є похідною від основного зобов`язання. Тому, у разі скасування основного зобов`язання пеня в розмірі 4300 грн. не нараховується та не відображається.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову та відсутністю підстав для задоволення первісного позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління ДПС в Івано-Франківській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області – залишити без задоволення, а Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року у справі № 300/2567/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
У зв`язку із проходженням членом колегії - суддею Шавелем Р.М. з 13.02.2026р. по 20.02.2026р. включно підвищення кваліфікації без відбуття у відрядження, а також у зв`язку із перебуванням члена колегії - судді Хобор Р.Б. в період з 19.02.2026р. по 23.02.2026р. включно у щорічній відпустці, повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 24.02.2026р.