ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
Єдиний унікальний номер справи: 954/2104/24
Номер провадження: 22-ц/819/191/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2026 року м. Херсон
Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Приходько Л. А.,
суддів: Базіль Л.В.,
Бездрабко В.О.,
секретар Андреєва В.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа – Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Нововоронцовського районного суд Херсонської області від 11 грудня 2025 року, у складі головуючого судді Олійник В.М., 
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про позбавлення батьківських прав. 
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що з 27 вересня 2012 року він з відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Верхньорогачицького районного суду Херсонської області від 10 січня 2022 року розірвано. Від спільного подружнього життя народилися діти – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До розірвання шлюбу, як і після його розірвання, донька та син проживали з ним. З початком окупації колишня дружина забрала сина на вихідні і не повернула. Він з донькою вимушений був евакуюватись та переїхали до м.Львова. 
Як до переїзду у м.Львів, так і після цього, матір донькою взагалі не цікавиться тривалий час. Зазначає, що він самостійно виховує та здійснює догляд за донькою, без участі матері. Про дитину матір не піклується, не дзвонить їй, її не цікавить ні духовний, ні фізичний розвиток доньки. Між ними давно втрачено зв`язок. Позивач працює, матеріально забезпечує дитину, має бронювання за місцем роботи.
На підставі наведеного позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав відносно малолітньої доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішуючи вказаний спір, суд враховував, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.
20 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, направивши її засобами поштового зв`язку на адресу Херсонського апеляційного суду, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
В обґрунтовання апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначав, що висновки суду суперечать доказам, які містяться в матеріалах справи. Вважає, що він надав належні докази щодо умисного невиконання матір`ю дитини її батьківських обов`язків. Суд не звернув уваги на думку дитини, яка зазначала, що матір вона не бачила близько п`яти років, під час періодично спілкування зі своїм братом мати постійно відмовлялася з нею спідкуватися телефоном, посилаючись на свою зайнятість.Така поведінка матері свідчить про свідоме небажання спілкуватися зі своєю донькою. Дані обставини підтверджуються і іншими наявними в матеріалах справи доказами, а саме: висновком органу опіки і піклування, характеристикою дитини зі школи та показами свідків. За таких обставин апелянт вважає, що існує достатньо правових підстав на даний час для юридичного розірвання зв`язку між матір`ю та донькою.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка не скористалася.
Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлена про місце, дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явилася, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності не заявляла. ОСОБА_2 повідомлена про розгляд справи шляхом опублікування оголошення на веб-порталі «Судової влади України».
Представник третьої особи також не з`явився у судове засідання. Про місце, дату та час розгляду справи був повідомлений шляхом направленя повістки-повідомлення до його електронного кабінету в системі «Електронний суд». Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 та його представник – адвокат Чопорова Н.П., приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримали за обставинами, викладеними у скарзі. Просили рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх явка обов`язковою не визнавалась, доказів поважності причин неявки у судове засідання не надано, а відповідно до ч.2ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Під час розгляду справи не було достовірно доведено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків та не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідачки батьківських прав.
У ході розгляду справи не встановлено причин, за яких мати не проживає та не спілкується з дитиною. Наявність таких причин дає можливість виключити або встановити свідоме та злісне ухилення від виконання батьківських обов`язків матері. Відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам останньої.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07 грудня 2012 року (а. с. 11).
З інформаційної довідки вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 10 січня 2022 року (а. с. 6-10, 23-25).
Згідно довідки від 06 вересня 2022 року №1308-7001485340 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 13).
Відповідно до витягу з наказу Мінекономіки про бронювання військовозобов`язаного, ОСОБА_1 працевлаштований та має відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації строком до 21 вересня 2024 року (а. с. 14).
Факт працевлаштування позивача підтверджується довідкою №27 від 10 квітня 2024 року (а. с. 22).
Згідно характеристики учениці 5-Д класу, наданої Середньою загальноосвітньою школою №32 м. Львова, батько ОСОБА_5 – ОСОБА_1 приймає участь у шкільному житті дитини, допомагає в організації заходів, відвідує батьківські зустрічі. Мати дитини з сім`єю не проживає, за дитиною не піклується, до школи не приходила жодного разу, станом навчання та поведінкою дитини не цікавиться (а. с. 20-21).
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що позивача ОСОБА_1 знає з літа 2022 року, як батька, який виховує доньку ОСОБА_7 . Позивач створив іншу сім`ю, атмосфера у сім`ї доброзичлива. ОСОБА_8 про матір не згадує, вихованням та навчанням займається тільки батько.
Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що є хрещеним батьком наймолодшої доньки позивача, 2025 року народження. Знає родину ОСОБА_10 , періодично буває у нього в гостях. Донька ОСОБА_8 про маму ніколи не розповідає, вихованням та навчанням займається тільки батько. Свідок матір дитини ніколи не бачив.
У висновку органу опіки та піклування - Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 12 червня 2025 року №260001-вих-85498, зазначено, що ОСОБА_2 ухилилася від виконання батьківських обов`язків. З метою захисту прав та інтересів малолітньої ОСОБА_11 , керуючись Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991), статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», статтей 19, 164 Сімейного кодексу України, «Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.134-136).
Під час розгляду справи в суді першої інстанції було з`ясовано думку дитини.
З метою забезпечення якнайкращих інтересів, суд для опитування дитини залучив психолога. Дитина – ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що проживає з татом та двома сестричками. Має брата - ОСОБА_12 , який проживає з матір`ю. З братом спілкується постійно телефоном, а мама не хоче з нею спілкуватися. Останній раз бачила матір п`ять років тому, спілкуватися з нею не хоче.
Згідно інформації з єдиного державного демографічного реєстру відповідач ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.41).
Із відповіді №2112147 від 10 грудня 2025 року щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери вбачається, довідки ВПО стосовно ОСОБА_2 відсутні.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач стверджував, що ОСОБА_2 разом з його молодшим сином, після початку повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року, залишилася проживати і проживає до теперішнього часу на окупованій території.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).
У рішенні у справі «Мамчур проти України» ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.
У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, оскільки більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Разом із тим, спір виникає у надчутливих правовідносин, де в центрі повинні стояти інтереси дитини, а тому суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі, з урахуванням того, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, а поведінку батьків (матері/батька) змінити неможливо.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі№ 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. 
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватисяі брати участь у її вихованні.
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні.
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що відповідач протягом тривалого часу не займається вихованням дитини, не цікавиться її життям та станом здоров`я, не надає матеріальної допомоги, не спілкується та не відвідує її, не проявляє належного піклування, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.
Однак, позивачем, всупереч приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до безперечного висновку про те, що ОСОБА_2 злісно ухиляється від участі у вихованні дитини.
Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено.
У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, яка залишилася проживати з батьком.
Разом з тим, судом встановлено, що відповідачка на теперішній час проживає на тимчасово окупованій території, у зв`язку з чим неможливо з`ясувати причини, з яких вона не виконує свої батьківські обов`язки. Проживання матері на тимчасово окупованій території не свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків, починаючи з часу початку військової агресії російської федерації до теперішнього часу.
Позбавлення батьківських прав без заслуховування особи є порушенням її прав. Згідно із законодавством, рішення про позбавлення батьківських прав може бути прийняте лише судом, який зобов`язаний забезпечити сторонам, зокрема батькам, можливість надати свої пояснення та докази.
Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Колегія суддів вважає, що відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, що вказує на відсутність підстав для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення її батьківських прав.
Таким чином, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову щодо позбавлення відповідачки батьківських прав, суд першої інстанції вірно врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено.
При цьому суд першої інстанції, надаючи правову оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, вірно не погодився із ним.
Колегія суддів вважає висновок органу опіки та піклування жодним чином не мотивований, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки є поверхневим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність застосування такого крайнього заходу, не наведено даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не з`ясовані та не встановлені фактичні обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що заочне рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2025 року постановлено з додержанням вимог закону, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, надана правильна оцінка наявним у справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Розподіл судових витрат в порядку частини тринадцятої статті 141 ЦПК України не здійснюється у зв`язку із залишенням апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 11 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 19 лютого 2026 року.
Головуючий: Л.А. Приходько
Судді: Л.В.Базіль
В.О.Бездрабко