ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 760/22019/24
провадження № 61-7991св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2025 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Гончар М. С., Трофимової Д. А.,
Історія справи
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2025 року, яка залишена без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 23 квітня 2025 року, клопотання представника третьої особи про призначення експертизи задоволено.
28 квітня 2025 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення про стягнення понесених судових витрат пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги, у якому вона просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 гривень.
Короткий зміст оскарженого судового рішення
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що постанова апеляційного суду не стосується вирішення справи по суті спірних правовідносин, рішення по суті заявлених ОСОБА_1 вимог не є ухваленим, а тому підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У червні 2025 року ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, через представника ОСОБА_4 , у якій просила скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2025 року та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову, яка є результатом апеляційного перегляду судового рішення (якими зокрема є і ухвали) суду першої інстанції. При цьому, в резолютивній частині постанови зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи саме у суді апеляційної інстанції;
ЦПК України розмежовує поняття «нового розподілу» судових витрат, що визначений окремим підпунктом б) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України: «б) нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення» та «розподілу», який міститься в іншому підпункті в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України: «в) розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції»;
висновки суду апеляційної інстанції про те, що «постанова апеляційного суду не стосується вирішення справи по суті спірних правовідносин, рішення по суті заявлених ОСОБА_1 вимог не є ухваленим», які містяться у оскарженій ухвалі помилково побудовані на ототожнені «нового розподілу», «зміни розподілу» судових витрат та «розподілу» судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. При цьому, таке ототожнення, як мінімум, не охоплює ту ситуацію, коли суд апеляційної інстанції залишає без змін оскаржене рішення (ухвалу суду першої інстанції), а сторона, яка не подавала апеляційну скаргу, понесла витрати саме в суді апеляційної інстанції; 
навіть у разі, якщо суд апеляційної залишив без змін судове рішення, прийняте судом першої інстанції (в т. ч. ухвалу суду, яка в силу частини першої статті 258 ЦПК України також є судовим рішенням) має здійснюватися розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи саме в суді апеляційної інстанції. Відтак, невирішення судових витрат у постанові апеляційного суду є прямою підставою для ухвалення додаткового рішення, незалежно від того, що основне рішення (постанова) не є «остаточним по суті спору»;
в іншому випадку, третя особа (скаржник) у цій справі буде позбавлена гарантованого основними засадами (принципами) цивільного судочинства права на відшкодування судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2025 року;
формальна підстава «рішення по суті не є ухваленим» є помилковою та неправомірною, оскільки апеляційна інстанція завершила розгляд апеляційної скарги, винесла постанову, якою підтвердила правомірність ухвали суду першої інстанції, відтак судові витрати підлягають відшкодуванню особі, яка була змушена їх понести у зв`язку з захистом від необґрунтованої апеляційної скарги;
крім того, 28 квітня 2025 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла також заява (реєстраційний Документ сформований в системі «Електронний суд» 24.06.2025 10 номер 106303/25-Вх) іншого представника ОСОБА_3 - Старжинського В. В. про ухвалення додаткового рішення про стягнення зі скаржника (позивача) - ОСОБА_1 на користь третьої особи ОСОБА_3 понесені судові витрати пов`язані із розглядом апеляційної скарги на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2025 року у справі №760/22019/24, а саме витрати на професійну правничу допомогу, яка надавалась адвокатом Старжинським В. В. у розмірі 7 000 грн. Наведене підтверджується відповідною заявою наявною в матеріалах справи. Проте, заяву представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Старжинського В. В. судом апеляційної інстанції взагалі не розглянуто та відповідно не прийнято жодного рішення.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2025 року продовжено строк на усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 15 липня 2025 року указані недоліки було усунуто.
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою у справі № 760/22019/24 та витребувано справу з суду першої інстанції. 
У жовтні 2025 року матеріали справи № 760/22019/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 10 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).
Позиція Верховного Суду
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20; постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11).
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі (частини перша та друга статті 182 ЦПК України). Стаття 183 ЦПК України встановлює вимоги, зокрема до письмових клопотань.
Обов`язок суду вирішити заяви чи клопотання учасників справи або залишити їх без розгляду передбачений статтею 222 ЦПК України.
При цьому зазначені питання вирішуються судом шляхом постановлення ухвал (частина друга статті 258 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України).
Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Разом із тим, постанова про залишення без змін ухвали суду першої інстанції не є остаточним вирішенням спору по суті, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зазначено, що «Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду нагадує, що після остаточного ухвалення судового рішення у справі (після нового судового розгляду) особа не позбавлена можливості клопотати про розподіл судових витрат, у тому числі, понесених у зв`язку з касаційним переглядом справи».
У справі, що переглядається:
28 квітня 2025 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_3 , подана представником ОСОБА_4 , про ухвалення додаткового рішення про стягнення понесених судових витрат пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги, у якому вона просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 гривень;
також 28 квітня 2025 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_3 , подана представником Старжинським В. В. , про ухвалення додаткового рішення про стягнення понесених судових витрат пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги, у якому вона просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 гривень;
ухвалою Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення відмовлено, оскількипостанова апеляційного суду не стосується вирішення справи по суті спірних правовідносин, рішення по суті заявлених ОСОБА_1 вимог не є ухваленим;
враховуючи, що постанова про залишення без змін ухвали суду першої інстанції не є остаточним вирішенням спору по суті, суд апеляційної інстанції зробив вірний висновок, що підстави для розподілу судових витрат відсутні;
проте, суд апеляційної інстанції не вирішив заяву ОСОБА_3 , яка подана представникомСтаржинським В. В. , про ухвалення додаткового рішення про стягнення понесених судових витрат пов`язаних з отриманням професійної правничої допомоги, чим не дотримав вимог статті 222 ЦПК України.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку про те, що оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції частково ухвалена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржену ухвалу апеляційного суду в частині невирішення заяви ОСОБА_3 , яка подана представником Старжинським В. В. , про ухвалення додаткового рішення, скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, в іншій частині оскаржену ухвалу залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2025 рокув частині невирішення заяви ОСОБА_3 , яка подана представником Старжинським Віталієм Васильовичем , про ухвалення додаткового рішення скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частиніухвалу Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2025 року залишити без змін.
З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції ухвала Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2025 року в скасованій частині втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко