Номер провадження 1-кп/754/730/26
Справа№754/4081/26
Вирок 
Іменем України

16 квітня 2026 року 

м. Київ
Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №12025100030003118 від 13.11.2025 року стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, не одруженого, офіційно не працюючого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
-20.01.2023 Дніпровським районним судом м. Києва за ч.4 ст. 186 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07.04.2025 умовно-достроково звільнений 15.04.2025 на невідбуту частину покарання 2 місяці 26 днів,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, 

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,
сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 

ВСТАНОВИВ:
І. ФОРМУЛЮВАННЯ ОБВИНУВАЧЕННЯ, ВИЗНАНОГО СУДОМ ДОВЕДЕНИМ (місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінальних правопорушень, форма вини і мотиви кримінальних правопорушень)
ОСОБА_3 08.11.2025 близько 20 год. 00 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу будинку № 23-А по вул. Мілютенка в місті Києві, побачив на землі мобільний телефон марки «Motо G05» Plum Red 8/256 GВ з ІМЕ1: НОМЕР_1 , 1MЕ12: НОМЕР_2 у силіконовому прозорому чохлі з сім-картою мобільного оператора «Лайфселл» НОМЕР_3 та сім- картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_4 , який попередньо випав з кишені куртки ОСОБА_5 , після чого у нього виник злочинний умисел направлений на повторне таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, який введено з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 Указом Президента України №964/2022- «Про введення воєнного стану в Україні» та неодноразово продовжувався, останній раз Указом Президента України від 20.10.2025 №793/2025 строком на 90 діб.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно- небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за його злочинними діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає та його дії є таємними для оточуючих, ОСОБА_3 підняв з землі мобільний телефон марки «Moto GO5» Plum Red 8/256 GВ з IME11: НОМЕР_1 ІMЕ12: НОМЕР_2 , вартістю 4253 грн. 57 коп., у силіконовому прозорому чохлі з сім-картою мобільного оператора «Лайфселл» НОМЕР_3 та сім-картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_4 , які для потерпілої матеріальної цінності не становлять.
Після чого, ОСОБА_3 разом із викраденим майном залишив місце вчинення кримінального правопорушення та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_5 майнової шкоди на суму 4253 грн, 57 коп.
Протиправні дії ОСОБА_3 кваліфікуються за ч.4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.
ІІ. СТАТТІ (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Відповідальність за ч.4 ст. 185 КК України настає за таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчинене повторно в умовах воєнного стану.
Суб`єктом зазначеного кримінального правопорушення може бути осудна особа, яка досягла 14-річного віку. Суб`єктивна сторона крадіжки характеризується прямим умислом на заволодіння чужим майном. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони крадіжки є корисливий мотив.
Об`єктом злочину, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, є суспільні відносини власності. Об`єктивна сторона злочину полягає у таємному викраденні чужого майна.

ІІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним, щиро розкаявся і підтвердив вищеописані встановлені судом обставини справи. Пояснив, що, 08.11.2025 року, приблизно о 20.00 годині він проводжав додому потерпілу ОСОБА_5 , з якою вони разом відпочивали у друзів та вживали алкогольні напої. Обвинувачений віз її на велосипеді. Коли ОСОБА_5 злазила з велосипеда поблизу будинку № 23-А по вул. Мілютенка в місті Києві, у неї з кишені випав мобільний телефон, побачивши це ОСОБА_3 підняв його та поклав до кишені, поки потерпіла не бачила. Потім залишив місце вчинення злочину. Телефон здав у ломбард приблизно за 2 тисячі гривень. Про свій вчинок дуже шкодує, просив вибачення у потерпілої та зазначив, що частину коштів повернув і має намір відшкодувати шкоду потерпілій повністю. Показання обвинуваченого є логічними і послідовними та не залишають суду «розумного сумніву» щодо їх правдивості та відповідності встановленим обставинам кримінального провадження.
Суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно всіх обставин справи, які ніким не оспорюються, проти цього не заперечують учасники судового розгляду, обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, учасникам судового розгляду роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, та його дії вірно кваліфіковано за ч.4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

ІV. ПОКАРАННЯ
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Так, санкцією ч.4 ст. 185 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України, є тяжким злочином.
У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).
В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає - щире каяття, яке полягає, зокрема, у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.
Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).
Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.
Обставиною, що обтяжує покарання, суд відповідно до ст. 67 КК України, визнає вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 : він раніше судимий, має середню освіту, неодружений, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває.
З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання, яке необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів у виді позбавлення волі, в межах встановлених у санкції відповідної статті особливої частини КК України.
Крім того, суд враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, має постійне місце проживання, неодружений, офіційно непрацевлаштований, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває. Суд також враховує вартість викраденого майна, яка є незначною, а також думку потерпілої, яка зазначила, що претензій до обвинуваченого не має, та просила призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду. Не наполягала на застосуванні до обвинуваченого позбавлення волі. 
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем його проживання, а тому на підставі ст. 75 КК України звільняє його від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, адже втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
Верховний Суд у своїй постанові від 16 серпня 2018 року (справа № 183/163/14, провадження № 51-3549 км18) зазначив, що системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
На переконання суду, виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, а призначення будь-якого іншого виду покарання не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України, та не відповідатиме засадам, регламентованим ст. 65 цього кодексу.

V. МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ІНШИХ РІШЕНЬ
Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Питання з речовими доказами суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.
Згідно з ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
У даному кримінальному провадженні документально підтверджені витрати на залучення експерта становлять 1337 гривень 10 копійок, які включають в себе вартість складання експертами такого висновку: висновок експерта №СЕ-19/111-25/70332-ТВ від 20.11.2025 року на суму 1337 гривні 10 копійок.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експерта у сумі 1337 гривень 10 копійок. 
Щодо запобіжного заходу суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.1 Закону України від 30 червня 1993 року №3352-XII «Про попереднє ув`язнення» таке ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Згідно з ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.03.2026 року відносно ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 

Запобіжний захід, застосований стосовно ОСОБА_3 ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.03.2026 у виді тримання під вартою-підлягає скасуванню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3  визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі.
На підставі ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 06.03.2026 до 16.04.2026, включно, з розрахунку - день за день.
На підставі ст. 75 КК України звільнити  ОСОБА_3  від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 /два/ роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на  ОСОБА_3  такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Відповідно до вимог ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Запобіжний захід, застосований стосовно  ОСОБА_3  ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 06.03.2026 року у вигляді тримання під вартою, - скасувати.
Звільнити ОСОБА_3 з-під варти у залі суду, негайно.

Стягнути з ОСОБА_3  на користь держави 1337 гривень 10 копійок витрат на залучення експертів.
Речові докази: - DVD-R диск марки «НР» 4.7 gb з відеофайлами з камер відеоспостереження приміщення ломбарду «Скарбниця» за адресою: м. Київ, вул. О. Дашкевича, 15 за 09.11.2025 в період часу з 15 год. 51 хв. по 16 год. 22 хв. - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя:       ОСОБА_6