КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 760/301/23 

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/704/2026
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,
суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П., 
при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Ішуніної Л.М.,-
встановив:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.
ОСОБА_1 просила: визнати об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку (загальна площа - 98, 7 кв.м, жила площа - 51, 5 кв.м), господарських будівель та споруд, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного майна.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У зареєстрованому шлюбі сторони перебували з 12 лютого 2005 року по 23 вересня 2021 року.
31 травня 2010 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірний житловий будинок.
За період перебування у шлюбі сторони за спільні кошти почали вести будівельні роботи, збільшуючи будинок, господарські будівлі та споруди.
Враховуючи, що майно, яке зареєстроване за ОСОБА_2 , істотно збільшилось за рахунком спільних зусиль подружжя, ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року у задоволенні названого позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.
Представник ОСОБА_2 щодо доводів апеляційної скарги заперечила.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із відсутності передбачених ст. 62 СК України підстав для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 2005 року по 23 вересня 2021 року. Від шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_3 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 січня 2003 року  ОСОБА_2  набув право власності на 29/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з двох житлових будинків: під літ. А - дерев`яний, обкладений цеглою, жилою площею 68, 50 кв.м., під літ. Б - шлаконаб., жилою площею 19, 30 кв. м., погріб під літ. Ж, вбиральня під літ. Г, № 1-3 спорудження.
21 липня 2009 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
26 травня 2010 року ОСОБА_2  видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, АДРЕСА_1 , загальною площею 46, 2 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 .
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначила, що за період перебування у шлюбі сторони за рахунок спільних трудових та грошових зусиль почали вести будівельні роботи, збільшуючи будинок та господарські споруди. 
Після завершення будівництва влітку 2015 року загальна площа будинку становила 98, 7 кв.м. (був 46, 2 кв.м.) та було добудовано ще один поверх.
Будинок не введено в експлуатацію та не оформлено право власності на нього з вини ОСОБА_2 .
Враховуючи вищевикладене, позивач просила визнати об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку (загальна площа - 98, 7 кв.м, жила площа - 51, 5 кв.м), господарських будівель та споруд, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за  ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Колегією суддів встановлено, що позивач просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя об`єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що складається із житлового будинку (загальна площа - 98,7 кв.м, жила площа - 51, 5 кв.м), господарських будівель та споруд.
Відповідно досвідоцтва про право на спадщину за законом від 10 січня 2003 року ОСОБА_2  набув право власності на 29/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з двох житлових будинків: під літ. А - дерев`яний, обкладений цеглою, жилою площею 68, 50 кв.м., під літ. Б - шлаконаб., жилою площею 19, 30 кв. м., погріб під літ. Ж, вбиральня під літ. Г, № 1-3 спорудження.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 лютого 2009 року затверджено мирову угоду, укладену між відповідачем та ОСОБА_4 , за якою ОСОБА_2 отримав у користування: частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 270, 50 кв.м. лінія виділених меж ОСОБА_2 проходить наступним чином: від точки 12 до точки 10, від точки 10 до точки 9, від точки 9 до точки 8, від точки 8 до точки 7, від точки 7 до точки 22, від точки 22 до точки 30, від точки 30 до точки 31, від точки 31 до точки 12; житловий будинок, позначений на плані (в технічному паспорті на жилий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_2 ) літерою «Б», загальною площею 46,2 кв.м; сукупність матеріалів, з яких складаються споруди позначені на плані (в технічному паспорті на жилий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_2 ) літерами «Л» і «Д».
На підставі ухвали суду від 03 лютого 2009 року видано розпорядження Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 16 червня  2009 року № 688, яким виділено житлові будинки літ. «А» та літ. «Б» в окремі цілі домоволодіння з присвоєнням поштових адрес: житловому будинку літ. «А» (в користуванні  ОСОБА_4 ) залишити попередню адресу: АДРЕСА_2 ; житловому будинку літ. «Б» (в користуванні ОСОБА_2 ) присвоїти нову поштову адресу: АДРЕСА_1 .
За ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Конструкція положень ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відтак, саме на  ОСОБА_1  покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених ч.1 ст.62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності  ОСОБА_2 .
Враховуючи, що ОСОБА_2 є власником спірного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, відтак, вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю відповідача, на яке не розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на набуте в період шлюбу майно.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що за період перебування у шлюбі сторони за рахунок спільних трудових та грошових зусиль почали вести будівельні роботи, збільшуючи будинок та господарські споруди. Після завершення будівництва влітку 2015 року загальна площа будинку становила 98, 7 кв.м. (був 46, 2 кв.м.) та було добудовано ще один поверх.
Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту понесення  ОСОБА_1 грошових витратдля істотногопокращення та збільшенняспірного нерухомого майна. Позивачем не доведено виконання нею будь-яких будівельних робіт.
Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.
Розв`язуючи спір, судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено наявність передбачених ст. 62 СК України підстав для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок, який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Доводи апеляційної скарги про те, що за період перебування сторін у шлюбі відбулось покращення житлового будинку за рахунок зарплати та доходів подружжя, які є об`єктом спільної сумісної власності, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 не надано будь-яких належних та допустимих доказів на обґрунтування покращення нерухомого майна саме внаслідок праці позивача та надання грошових коштів із відповідним підтвердженням. Істотність покращення та збільшення вартості майна має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року за № 332/4629/15 вказано: «Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. 
Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості саме по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.»
Відтак, лише той факт, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , без надання інших належних доказів на обґрунтування позовних вимог, не доводить посилання апеляційної скарги на покращення житлового будинку безпосередньо за грошові кошти чи будь-який інший вклад позивача.
Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини та вірно застосував норми матеріального права.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду від 03 грудня 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,- 
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 23 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов 

Судді: С.Г. Музичко 

Л.П. Сушко