УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/4485/24 Головуючий у 1-й інст. Шкиря В. М. 
Категорія 29 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/4485/24 за заявою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гуртовенка Романа Михайловича про забезпечення позову
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівочки-Сад», Фермерського господарства «Берри Гарден», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину та договорів застави рухомого майна
за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівочки-Сад»
на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2025 року, яка постановлена під головуванням судді Шкирі В.М. 
в с т а н о в и в:
У травні 2024 року позивачі звернулися до суду із вказаним позовом, в якому просили:
- визнати недійсними правочини із відчуження ТОВ «Дівочки-Сад» на користь ФГ «Берри Гарден» кущів (саджанців) лохини та чорниці;
- визнати недійсним договір застави рухомого майна від 28.03.2024 року, укладений між ФГ «Берри Гарден» та ОСОБА_3 , серія та номер: 1894, зареєстрований приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Царіциною I.С., предметом якого є кущі лохини (24 100 шт.) вартістю 326 000,00 грн, та кущі лохини (14 500 шт.) вартістю 196 000,00 грн;
- визнати недійсним договір застави рухомого майна від 28.03.2024 року, укладений між ФГ «Берри Гарден» та ОСОБА_4 , серія та номер: 1896, зареєстрований приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Царіциною I.С., предметом якого є саджанці чорниці (36 000 шт.).
06.10.2025 представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Гуртовенко Роман Михайлович подав заяву про забезпечення позову, в якій просив:
- накласти арешт та заборонити відчуження будь-яким особам та у будь-який спосіб належних Фермерському господарству «Бери Гарден» кущів (саджанців) лохини в кількості 24100 шт. вартістю 326000 грн; кущів (саджанців) лохини в кількості 14500 шт. вартістю 19600000 грн.; кущів (саджанців) чорниці в кількості 36000 штук вартістю 1686284,29 грн, які знаходяться на земельній ділянці загальною площею 49,3908 га, кадастровий номер 1825683200:05:000:0139, яка знаходиться на території Дівочківської сільської ради Черняхівського району Житомирської області.
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2025 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 – адвоката Гуртовенка Романа Михайловича про забезпечення позову у цивільній справі №296/4485/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівочки-Сад», Фермерське господарство «Берри Гарден», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину та договорів застави рухомого майна.
Накладено арешт та заборонено відчуження кущів (саджанців) лохини в кількості 24100 шт. вартістю 326 000,00 грн; кущів (саджанців) лохини в кількості 14500 штук вартістю 19600000 грн; кущів (саджанців) чорниці в кількості 36000 штук вартістю 1686284,29 грн, які знаходяться на земельній ділянці загальною площею 49,3908 га, кадастровий номер 1825683200:05:000:0139, яка знаходиться на території Дівочківської сільської ради Черняхівського району Житомирської області.
В апеляційній скарзі представник відповідача ТОВ «Дівочки-Сад» - адвокат Опанасюк С.П., посилаючись на те, що оскаржувана ухвала необґрунтована та незаконна, просить її скасувати.
Зокрема зазначає, що місцевий суд в ухвалі вказував, що клопотання від 06.10.2025 року мотивоване тим, що на думку позивачів у випадку задоволення їх позову, а саме: визнання оспорюваних правочинів недійсними, відбудеться повернення сторін оспорюваних у справі правочинів до правового стану, який існував до їх укладення. Таким чином, у цьому разі право власності на майно, яке є предметом оспорюваних правочинів, перейде до ТОВ «Дівочки-Сад». 
Разом з тим, у тому випадку, якщо Фермерське господарство «Берри Гарден»до моменту вступу в силу вказаним судовим рішенням у даній справі здійснить відчуження відповідного майна повністю або частково на користь третьої особи (третіх осіб), це спричинить неможливість виконання відповідного судового рішення, та неможливість поновлення права власності ТОВ «Дівочки-Сад» на вказане вище майно. 
Вказує, що в своїх письмових запереченнях від 07.10.2025 року відповідач звернув увагу районного суду, що згідно положень ст. 179, 181, 183, 187, 373 ЦК України, ст. 79 ЗК України насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, а тому насадження, що ростуть на ній, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі. 
Звертає увагу, що багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об`єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки. Таке правозастосування наведене у постановах Верховного Суду України 25.02.2015 у справі №6-14цс15, КГС ВС від 06.06.2018 у справі №922/2430/17, від 29.01.2025 у справі №904/8306/21. Очевидно, що за такого правового регулювання, реституція у разі ймовірного задоволення позову щодо спірних кущів (саджанців) лохини є недопустимою, як і будь-яке стягнення на них окремо від земельної ділянки. 
Вказує, що оскільки арештовані багаторічні насадження не є самостійним об`єктом власності, а є невід`ємним поліпшенням земельної ділянки, на якій вони ростуть, то, накладаючи арешт на багаторічні насадження, суд фактично арештував саму земельну ділянку, складовою якої є спірні кущі. При цьому щодо земельної ділянки кадастровий номер 1825683200:05:000:0139 жодні позовні вимоги не заявлялися, вона не згадується в тексті оспорюваних договорів, а право власності та оренди щодо неї належать відповідно територіальній громаді в особі Черняхівської селищної ради та ОСОБА_5 – особам, які не є сторонами справи №296/4485/24 і учасниками спірних правовідносин. 
Додає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно допускається виключно щодо майна, яке належить відповідачу у справі. Накладення арешту на майно третьої особи, яка не є стороною у справі, є неправомірним та порушує принципи цивільного судочинства. Надалі залучення власника майна до участі у справі як третьої особи не легітимізує накладення арешту на його майно, оскільки третя особа не є стороною у справі - постанови КЦС ВС від 30.07.2025 року у справі № 752/22157/20 
Заявниками не підтверджено наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог у разі невжиття заходів забезпечення позову, а запропонований вид забезпечення позову не є відповідним позовним вимогам з огляду на те, що багаторічні насадження не можуть бути самостійним об`єктом цивільного обороту і можливого подальшого стягнення боргу за рахунок цього майна. 
Враховуючи вищезазначене, просив ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2025 року скасувати.
Інші учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.
В судовому засіданні представник відповідача ТОВ «Дівочки-Сад» - адвокат Опанасюк С.П. просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржувану ухвалу місцевого суду - скасувати.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися до суду.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі наявні підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане майно, оскільки такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами та забезпечить ефективний захист прав позивача у разі задоволення позову.Позовна заява містить відповідне обґрунтування заявлених позивачем вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд встановить під час ухвалення рішення по суті спору.На переконання суду, накладення арешту на вказане майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав Фермерського господарства «Берри Гарден», оскільки обтяжене майно фактично перебуватиме у його володінні, а обмежується лише можливість його відчуження, що є найменш обтяжливим для власника. При цьому, таке обмеження має тимчасовий характер.
Такий висновок суду є помилковим, виходячи з наступного.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
За змістом ч. 1 та 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
У постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, – навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року у справі № 295/5244/22.
Суд першої інстанції, не врахувавши положення ЦПК України, не здійснив співвідношення між настанням правових наслідків вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права та законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, дійшов помилкового висновку про наявність обґрунтованих підстав для вжиття заходів забезпечення позову, посилаючись на те, що накладення арешту на вказане майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав Фермерського господарства «Берри Гарден», оскільки обтяжене майно фактично перебуватиме у його володінні, а обмежується лише можливість його відчуження, що є найменш обтяжливим для власника.
Так місцевий суд, задовольняючи заяву про забезпечення позову, зокрема не врахував, що накладення арешту на багаторічні насадження позбавлять ФГ «Берри Гарден» реалізовувати їх право володіння та користування багаторічними насадженнями, зокрема, збирати плоди, викорчовувати, обрізати, пошкоджувати чи іншим чином впливати на них, а також вчиняти будь-які дії щодо майна, за допомогою якого забезпечується догляд за багаторічними насадженнями. 
Колегія апеляційного суду також зауважує, що забезпечення позову шляхом арешту майна неможливе, якщо об`єкт не вдається чітко ідентифікувати (адреса, серійні номери, ідентифікуючи ознаки тощо), визначити його кількість або наявність у власності відповідача. Арешт накладається лише на конкретно визначене майно відповідача, пов`язане з предметом спору.  
У поданій заяві про забезпечення позову представник позивача просив накласти арешт та встановити заборону на відчуження будь-яким особам та у будь-який спосіб належних ФГ «Берри Гарден» кущів (саджанців) лохини в кількості 24100 шт. вартістю 326 000,00 грн; кущів (саджанців) лохини в кількості 14500 шт. вартістю 19600000 грн; кущів (саджанців) чорниці в кількості 36000 шт. вартістю 1686284,29 грн, які знаходяться на земельній ділянці загальною площею 49,3908 га, кадастровий номер 1825683200:05:000:0139, яка розташована на території Дівочківської сільської ради Черняхівського району Житомирської області. 
Однак накладаючи арешт на вказане майно, суд першої інстанції не звернув увагу, що у даному випадку вказані кущі неможливо чітко ідентифікувати через відсутність опису даного майна, його конкретно визначених ідентифікуючих ознак (розміру, сортів кущів тощо). Крім того доказів, що саме в такій кількості кущі (саджанці) лохини та чорниці наявні у відповідача на час розгляду справи, стороною позивача не надано.
Також заслуговують на увагу наведені в апеляційній скарзі доводи представника апелянта, що арештовані багаторічні насадження не є самостійним об`єктом власності, а є невід`ємним поліпшенням земельної ділянки, на якій вони ростуть, то, накладаючи арешт на багаторічні насадження, суд фактично арештував саму земельну ділянку, складовою якої є спірні кущі. 
Відповідно до частини 2 статті 79 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.
Згідно частини 3 статті 373 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси та багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Зі змісту статті 179, частини 2 статті 183 та статті 187 Цивільного кодексу України вбачається, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення.
Таким чином колегія апеляційного суду доходить висновку про те, що оскільки, насадження, що розміщені на земельній ділянці, неможливо відділити від цієї земельної ділянки без втрати її цільового призначення або істотного знецінення, відповідно, насадження, що ростуть на ній, є складовою частиною цієї земельної ділянки як неподільної речі.
Поширення права власності на земельну ділянку в її межах і на багаторічні насадження, які на ній знаходяться, дозволяє стверджувати, що останні є природною приналежністю земельної ділянки як головної речі в силу їх фізичної та юридичної неподільності. За загальним правилом багаторічні насадження слідують юридичній долі земельної ділянки.
Таким чином, багаторічні насадження – це земельні угіддя, та/або окрема земельна ділянка з розміщеним на ній деревами, кущами та іншими рослинами як один цілий об`єкт. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України від 07.04.2010 у справі N 6-22393св09 та постанові Верховного Суду України 25.02.2015 у справі №6-14цс15.
Оскільки позивачем щодо земельної ділянки кадастровий номер 1825683200:05:000:0139 жодні позовні вимоги не заявлялися, вона не згадується в тексті оспорюваних договорів, а право власності та оренди щодо неї належать відповідно територіальній громаді в особі Черняхівської селищної ради та ОСОБА_5 , а багаторічні насадження – кущі лохини та чорниці, не можуть бути відокремлені від земельної ділянки, складовою частиною яких вони є, та в силу положень статті 79 Земельного кодексу України та статті 373 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на багаторічні насадження, які на ній знаходяться. Названі положення є імперативними нормами законодавства, а тому підлягають прямому застосуванню та не можуть передбачати будь-яких виключень в їх застосуванні до відносин права власності на земельні ділянки, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для забезпечення позову.
Суд першої інстанції належної уваги на це не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.
Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, проаналізувавши зібрані по справі докази та встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги підлягають до задоволення, а ухвала суду першої інстанції – скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гуртовенка Романа Михайловича про забезпечення позову.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дівочки-Сад» задовольнити.
Ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 08 жовтня 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гуртовенка Романа Михайловича про забезпечення позову у цивільній справі № 296/4485/24 – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 8 квітня 2026 року.

Головуючий Судді