Справа № 515/1837/25
Провадження № 2/515/214/26

Татарбунарський районний суд Одеської області 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2026 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Луцюка В.О.,
секретар судового засідання Чумаченко Д.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , інтереси яких представляє адвокат Давиденко Костянтин Вікторович, до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, 

В С Т А Н О В И В:

24 листопада 2025 року позивачі через свого представника звернулися до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивували таким.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Татарбунари Одеської області помер чоловік та батько позивачів – ОСОБА_4 . 
Згідно з розпорядженням Виконавчого комітету Татарбунарської міської ради від 24 листопада 2020 року № 103-10 спадкодавцю та позивачам була передана у приватну власність квартира АДРЕСА_1 ; доручено МБТІ видати Свідоцтво про право власності.
Правовстановлюючий документ отриманий не був.
Після смерті чоловіка позивачка ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Монастирілу О.П. із заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючого документа на нерухоме майно та невизначеності частки у спільній власності, що посвідчує право власності померлого на майно, відповідної реєстрації права власності. Місце реєстрації спадкодавця відоме не було, у зв`язку з чим спадкова справа була заведена за місцем знаходження нерухомого майна. 
Враховуючи, що квартира була передана у приватну спільну сумісну власність, тобто частки є невизначеними, а з норм ст. 368-370 ЦК України випливає, що частки всіх співвласників є рівними, спадкодавцю належала 1/4 частка квартири, як і кожному з позивачів, останні просять визнати: 
за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (1/4 частка належить їй та 1/4 частка чоловіка);
за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ;
за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 24 листопада 2025 року, справу передано у провадження судді Луцюка В.О.
Відповідно до ухвали судді від 01 грудня 2025 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження; відповідачу роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву; витребувано у приватного нотаріуса Монастирліу О.П. копію спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
На виконання ухвали суду про витребування доказів від приватного нотаріуса Монастирліу О.П. надійшла копія спадкової справи після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (вх. № 6711/25-Вх 10.12.2025).
Згідно з ухвалою суду від 23 лютого 2026 року, за клопотанням сторони позивача витребувано: у Татарбунарській міській раді Білгород-Дністровського району Одеської області завірену належним чином копію приватизаційної справи на житлову квартиру АДРЕСА_1 .
16 березня 2026 року на виконання ухвали суду надійшла відповідь від Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (вх. №1990/26-Вх 16.03.2026).
Згідно з ухвалою суду від 23 березня 2026 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
В судове засідання сторони не з`явилися.
Від представника позивачів – адвоката Давиденка К.В. надійшла заява про слухання справи у його та позивачів відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягали (вх. №2373/26-Вх 30.03.2026).
Представник відповідача Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Судом ухвалено про розгляд справи у відсутність її учасників.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права.
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Татарбунари Татарбунарського району Одеської області помер чоловік та батько позивачів – ОСОБА_4 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області на підставі актового запису № 3 видано повторно 19 листопада 2015 року свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с. 12).
Після його смерті відкрилася спадщина на частку квартири АДРЕСА_1 .
Як вбачається з копії спадкової справи № 47/2025, заведеної приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , з заявою про прийняття спадщини за законом звернулася його дружина ОСОБА_1 (позивачка у справі) – а.с.33-42. На підтвердження шлюбних відносин позивачкою надано копію свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого повторно Відділом реєстрації актів цивільного стану Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області 30 липня 2003 року на підставі актового запису № 9, вчиненого 23 жовтня 2023 року Виконавчим комітетом Приморської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с. 5).
Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом - ст. 1217 ЦК України.
В силу ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Місцем відкриття спадщини, за нормою ст. 1221 ЦК України, є останнє місце проживання спадкодавця.
Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини - ст. 1222 ЦК України.
Згідно з ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
По положенню ст. 1258, 1261 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця.
Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
16 травня 2025 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Монастирліу О.П. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру (її частку) за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно та реєстрації права власності (а.с. 22).
За п. 3.1 листа Вищого Спеціалізованого Суду України від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Так, як вбачається з матеріалів справи, 20 листопада 2000 року ОСОБА_4 на ім`я голови Татарбунарської міської ради подано заяву про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . Проти отримання у приватну власність квартири не заперечували: ОСОБА_4 ; ОСОБА_1 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 (а.с. 13).
До вказаної заяви долучено довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення № 14 (Додаток № 4 до Положення про порядок передачі квартири і будинків у власність громадян), видану керівником підприємства по обслуговуванню житла 16 листопада 2000 року, згідно з якою у квартирі мешкають та мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»: наймач ОСОБА_4 , 1960 року народження (прописка у квартирі з 27 жовтня 1983 року); дружина ОСОБА_1 , 1963 року народження (прописка у квартирі з 29 липня 1985 року); син ОСОБА_3 , 1984 року народження; син ОСОБА_2 , 1988 року народження (а.с. 14). 
Згідно з розпорядженням голови Татарбунарської міської ради Одеської області Гірника Г.Я. від 24 листопада 2000 року № 103-р «Про передачу гр. ОСОБА_4 у приватну власність квартири по АДРЕСА_3 », на підставі заяви ОСОБА_4 , який мешкає в АДРЕСА_2 , довідки ВУЖКГ про склад сім`ї, керуючись ст. 2, 3, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного майна» передано у приватну власність квартиру в АДРЕСА_2 ОСОБА_4 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 ; МБТІ / ОСОБА_5 / видати свідоцтво про право приватної власності (а.с. 15).
Позивачка ОСОБА_1 має склад сім`ї: син ОСОБА_3 , 1984 року народження; син ОСОБА_2 , 1988 року народження, на підтвердження чого нею надано довідку про склад сім`ї № 1263, видану Виконавчим комітетом Татарбунарської міської ради Одеського району 12 вересня 2018 року (а.с. 5), які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчать копії паспорту громадянина України та Витяги з реєстру територіальної громади (а.с. 4, 7, 11).
Згідно з копією технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Татарбунарське РБТІ та РОН»02 червня 2025 року на замовлення ОСОБА_1 , квартира АДРЕСА_1 , має загальну площу 59,8 кв.м, з якої житлова 32,8 кв.м, допоміжна 27,0 кв.м (а.с. 16-19).
Ринкова вартість вказаної квартири станом на 21 листопада 2025 року становить 222 054,00 грн, про що свідчить Звіт про незалежну оцінку вартості житлової двокімнатної квартири, виготовлений ФОП ОСОБА_6 (а.с. 20-21).
Згідно з ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, оскільки воно є непорушним.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За правилами ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.
У частині 3 ст. 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до ч. 4 ст. 5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що у разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.
Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.
У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.
Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13.
Згідно з ч.3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 вказаного Закону передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
На час виникнення спірних відносин у 2000 році діяло Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, що затверджено наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56, яким було визначено порядок передачі у власність громадян квартир багатоквартирних будинків та одноквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до п. 13 та 14 Положення Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Права, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав - ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з ч.ч. 1- 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За такого, судом встановлено, що ОСОБА_4 за свого життя (20 листопада 2000 року) висловив волю на приватизацію займаної ним з 1983 року квартири разом із членами сім`ї, які були зареєстровані, проживали та використовували квартиру, як єдине житло більше 24 років, а також те, що компетентним органом 24 листопада 2000 року розглянуто заяву ОСОБА_4 та прийнято рішення про приватизацію та передачу у приватну власність йому та позивачам у справі квартири, однак не отримано Свідоцтва про право приватної власності, а тому суд дійшов до висновку про наявність у позивачів, права вимагати визнання за ними права власності на нерухоме майно.
Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність.
Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України, передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішення суду.
Виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу.
У відповідності до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Зважаючи на викладене вище, оцінивши докази у їх сукупності, оскільки розмір часток у спільній сумісній власності на квартиру між співвласниками не встановлено, то їхні частки є рівними і становлять 1/4 кожного, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Суд визнає за позивачами право власності за кожним на 1/4 частку спірної квартири та за позивачкою ОСОБА_1 й на 1/4 частку у порядку спадкування після смерті чоловіка.
На прохання позивачів суд не стягує з відповідача судові витрати.
Керуючись ст. 4, 13, 81, 141, 200, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою с. Приморське Татарбунарського району Одеської області, РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем м. Татарбунари Татарбунарського району Одеської області, РНОКПП НОМЕР_4 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцем м. Татарбунари Татарбунарського району Одеської області, РНОКПП НОМЕР_5 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду, який відраховується з дати складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення 30.03.2026 р.

Суддя В.О. Луцюк