Справа №591/14606/25 	
Номер провадження 22-ц/816/1972/26 	
Категорія - 39 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Замченко А.О. (суддя-доповідач), суддів: Криворотенка В.І., Черних О.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк»
на заочне рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 березня 2026 року в складі судді Степаненка О.А., ухваленого в м. Суми (повний текст рішення виготовлено 05 березня 2026 року)
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в :
19.12.2025 АТ «ПУМБ» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, який мотивувало тим, що 30.12.2020 між банком і відповідачем було укладено кредитний договір №20117843196, на підставі якого відповідачу надано кредит у сумі 36000 грн. Крім того, 19.11.2021 між АТ «ПУМБ» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №50030136701, на підставі якого останньому надано кредит у сумі 9175 грн. Вказувало, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором, у зв`язку з чим станом на 13.09.2025 має заборгованість по кредитному договору від 30.12.2020 №20117843196 – 61207 грн 41 коп., з яких: 32880 грн 97 коп. – заборгованість за кредитом, 28326 грн 44 коп. – заборгованість за процентами; по кредитному договору від 19.11.2021 №50030136701 - 4424 грн 05 коп., з яких: 4424 грн 05 коп. – заборгованість за кредитом.
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства вказану суму та судові витрати.
Заочним рішенням Сумського районного суду Сумської області від 02.03.2026 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ» 4424 грн 05 коп. заборгованості за договором, 163 грн 27 коп. - судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду АТ «ПУМБ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено без повного та всебічного з`ясування судом всіх обставин справи та доказів, на підставі яких банк заявив свої вимоги до відповідача. Суд першої інстанції не з`ясував умови кредитних правовідносин з відповідачем за заявою та прийшов до невірного висновку щодо відмови в задоволені позовних вимог.
Вказує, що чинне законодавство України передбачає право встановлення цивільних правовідносин на умовах публічного договору. Відповідач звернувся до банку для отримання кредиту. Банк, керуючись ст. 633 ЦК України, запропонував останньому взаємодію на умовах індивідуальної частини договору (заява) та публічної частини договору (ДКБО). З 19.01.2020 у законодавстві набрали чинності зміни з приводу публічного договору при наданні фінансових послуг – п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що надання кредиту є фінансовою послугою. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20.09.2019 №122-IX були внесені зміни до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема, до частини 2 ст. 6. Згідно з вказаними змінами було введено новий інститут щодо споживчого договору, який встановив його поділ на публічну та індивідуальну частини.
Заява підписана відповідачем 30.12.2020, тобто коли вже діяла нова норма Закону, яка регулює порядок укладення договорів фінансових послуг шляхом підписання індивідуальної частини та розміщення публічної частини на веб-сайті. Заява невід`ємно пов`язана з договором комплексного банківського обслуговування і відповідач, підписавши заяву, підтвердив згоду та розуміння умов вказаного вище договору.
Вимоги для укладення договору споживчого кредиту банком виконано відповідно до чинного законодавства. Відповідач не був позбавлений можливості відмовитися від договору протягом 14-ти календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових кошів, одержаних згідно з умовами договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором, як це передбачено ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування». Жодних заперечень щодо умов заяви відповідач банку не надавав ні в момент підписання кредитного договору (Заяви), ні протягом строку його дії.
30.12.2020 між банком і відповідачем був укладений у письмовій формі договір - заява на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, на підставі якої останній отримав кредитні кошти. Заява підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Відповідач був обізнаний, що грошові кошти надаються йому як кредитні і за користування кредитними коштами сплачуються проценти, розмір яких наведений у заяві. Останній, підписавши заяву, підтвердив згоду з усіма умовами кредитування, а також підтвердив у заяві, що всі умови кредитування йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.
Звертаючись до суду з позовом банк на підтвердження наявності заборгованості за заявою та її розміру подав суду: копію заяви, розрахунок заборгованості, виписку з особового рахунку відповідача.
Відповідач власний контр-розрахунок та належних доказів щодо спростування розрахунку банка (висновок експерта) не надав, також не надав відзиву на позовну заяву, що є його процесуальним обов`язком.
Крім того, зазначає, що виписка підтверджує факт користування відповідачем кредитними коштами протягом всього строку кредитування, у тому числі й після кожного збільшення кредитного ліміту. Останній активно користувався кредитними коштами та вносив платежі на погашення заборгованості, визнаючи таким чином взяті на себе зобов`язання. Доказів закриття рахунку, а також факту закінчення строку кредитування до звернення банку з вимогою про повернення кредиту відповідачем не надано. У даному випадку суд першої інстанції не дослідив належним чином виписку як доказ у сукупності з іншими доказами, що не дало можливість встановити дійсні обставини справи.
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
У даній справі рішення районного суду оскаржується виключно в частині відмови стягнути заборгованість за кредитним договором від 30.12.2020 №20117843196, тому в іншій частині судове рішення в цьому апеляційному провадженні не переглядається.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30.12.2020 ОСОБА_1 підписав анкету клієнта і заяву №20117843196 приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а. с. 14 зв. – 15).
Відповідно до змісту заяви, відповідач виявив бажання відкрити на своє ім`я рахунок НОМЕР_1 у гривні та отримати кредитну картку, номер кредитної картки миттєвого випуску (не персоніфікований) НОМЕР_2 , встановити на поточний рахунок кредитний ліміт у сумі 3000 грн, строком 12 місяців. Зі спливом строку дія кредитного ліміту продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої зі сторін. Стандартна та реальна річна процентна ставка складає 47,88% (а. с. 15).
30.12.2020 відповідач особисто підписав заяву №20117843196 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Починаючи з 18.03.2021 кредитний ліміт неодноразово збільшувався, останній раз 03.03.2022 - до 36000 грн ( а. с. 25).
З виписки по особовому рахунку НОМЕР_1 вбачається, що в період з 30.12.2025 по 01.08.2022 ОСОБА_1 активно користувався кредитними коштами: знімав готівку, розраховувався в магазинах, поповнював мобільний телефон, вносив готівкові кошти, сплачував заборгованість за кредитом тощо (а. с. 29 – 35).
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 30.12.2020 №20117843196 станом на 13.09.2025 відповідач має заборгованість у сумі 61207 грн 41 коп., з яких: 32880 грн 97 коп. – заборгованість за кредитом, 28326 грн 44 коп. – заборгованість за процентами (а .с. 26 - 28).
Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості по кредитному договору від 30.12.2020 №20117843196, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів.
Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого суду, оскільки вони не відповідають матеріалами справи та вимогам закону.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054, ч. 1 ст. 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ «ПУМБ»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10561 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно з ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №342/180/17, зроблено висновок, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 у справі №393/126/20 зроблено висновок, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
За змістом частини 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).
У справі, що переглядається, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів.
Звертаючись до суду з цим позовом банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру надав суду розрахунок заборгованості, виписку по кредитному договору за період з 30.12.2025 по 01.08.2022.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до абз. 1 п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 у справі №200/5647/18, від 28.10.2020 у справі №760/7792/14-ц, від 17.12.2020 у справі №278/2177/15-ц.
У постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі №372/223/17 міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів на рахунку, заявами на переказ готівки тощо.
Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів на конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій (постанови Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №161/16891/15-ц, від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц, від 15.01.2025 у справі №753/16762/15-ц).
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 30.12.2020 №20117843196.
При цьому апеляційний суд звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів на спростування відображеної в розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед банком.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1 - 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення районного суду в частині відмови стягнути заборгованість за кредитним договором від 30.12.2020 №20117843196 необхідно скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідача на користь банку 61207 грн 41 коп. заборгованості по кредитному договору від 30.12.2020 №20117843196, з яких: 32880 грн 97 коп. – заборгованість за кредитом, 28326 грн 44 коп. – заборгованість за процентами.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з п. 1 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 6056 грн судового збору (2422 грн 40 коп. сплачено при зверненні до суду першої інстанції, 3633 грн 60 коп. – при зверненні до апеляційного суду) (а. с. 5, 75).
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити.
Заочне рішення Сумського районного суду Сумської області від 02 березня 2026 року в частині відмови стягнути заборгованість за кредитним договором від 30 грудня 2020 року №20117843196 і в частині вирішення питання щодо судових витрат скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 грудня 2020 року №20117843196 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» 61207 грн 41 коп. заборгованості за кредитним договором від 30 грудня 2020 року №20117843196, 6056 грн судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 21 квітня 2026 року.

Головуючий -  	А.О. Замченко	

Судді: В.І. Криворотенко 

О.М. Черних