Справа № 343/21/26 
Провадження № 22-ц/4808/479/26 
Головуючий у 1 інстанції Андрусів І. М. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої   Пнівчук О. В.,
суддів:   Луганської В. М., Томин О. О.,
з участю секретаря  Панасюк В. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Живуна Вадима Івановича, на ухвалу Долинського районного суду від 20 січня 2026 року, у складі судді Андрусіва І. М., у справі за заявою позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
в с т а н о в и в:
У січні 2026 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у якій просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь 450 856,27 грн матеріальної шкоди.
Одночасно із пред`явленням позову, позивач ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно, грошові кошти належні відповідачу ОСОБА_1 , у межах заявленої суми позовних вимог 450 856,27 грн.
Заяву обґрунтовано тим, що оскільки відповідач ОСОБА_1 у добровільному порядку відмовляється відшкодувати завдані ним збитки, невжиття вказаного заходу забезпечення позову, у випадку задоволення такого, призведе до утруднення або неможливості виконання рішення суду.
Ухвалою Долинського районного суду від 20 січня 2026 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що знаходяться на відкритих на його ім`я рахунках у фінансових установах та/або банках, в межах суми позову - 450 856,27 грн.
У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 адвокат Живун В. І. подав апеляційну скаргу. Вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права.
Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на відкритих на ім`я ОСОБА_1 рахунках у фінансових установах та/або банках, суд порушив вимоги цивільного процесуального законодавства в частині заборони забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Внаслідок того, що ухвалюючи рішення про забезпечення позову, суд не повно з`ясував обставини справи та не дотримався положень ч. 4 ст. 150 ЦПК України, не зазначив у рішенні про відповідні обмеження, виконавчою службою було накладено арешт на рахунок ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк», що фактично позбавило його та його сім`ю засобів для існування.
Зазначає, що про позов ОСОБА_2 дізнався 02.02.2026 в результаті отримання повідомлення в додатку «Дія» про наявність ухвал суду про відкриття провадження у справі та забезпечення позову. Одночасно, відповідач дізнався, що на підставі оскаржуваної ухвали Козятинським відділом державної виконавчої служби у Хмільницькому районі Вінницької області накладений арешт на його рахунок у АТ КБ «ПриватБанк», на який він отримує зарплатні виплати та виплати Пенсійного фонду соціальної пільги військовослужбовця, як учасника бойових дій, на оплату житлово-комунальних послуг, що є цільовими соціальними коштами, а також пенсію по інвалідності.
Апелянт звертає увагу, що він має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дружину ОСОБА_4 , яка перебуває на обліку, як безробітна особа та проживає за адресою АДРЕСА_1 , тобто, разом із відповідачем ОСОБА_1 .
Просить ухвалу суду змінити, зазначивши відповідні обмеження, передбачені ч. 4 ст. 150 ЦПК України
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що судом першої інстанції правомірно накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_1 , що знаходяться на відкритих на його ім`я рахунках у фінансових установах в межах суми позову – 450 856,27 грн, оскільки такий вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференцзв`язку представник ОСОБА_1 – адвокат Живун В. І. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до положень ч. 2 ст. 372 УЦПК України, не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_5 – адвоката Живуна В. І., перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає.
Задовольняючи частково заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції вважав за необхідне забезпечити у даній справі позов шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача ОСОБА_1 , на відкритих на його ім`я рахунках у банківських та фінансових установах в межах суми позову – 450 856,27 грн.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 212/4159/23, від 21 серпня 2024 року у справі № 757/37408/23, від 25 липня 2024 року у справі № 565/1607/23, від 29 травня 2024 року у справі № 757/67718/21.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову частково, суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи та характер спірних правовідносин, а також взявши до уваги суть і розмір вимог позивача, критерії співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, дійшов обґрунтованого висновку про накладення арешту на грошові кошти відповідача.
Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 оскаржує ухвалу суду в частині накладення арешту на рахунок, на який він отримує зарплатні кошти та пенсію по інвалідності.
За змістом статей 1, 5 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі (стаття 56 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частини третьої статті 52 Закону № 1404-VIII не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону.
У постанові від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20, провадження № 14-218цс21, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, та зазначила, що «у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів».
Враховуючи зазначене, саме на банку лежить обов`язок встановити, що такий рахунок є спеціальним, або ж чи існує законодавча заборона на стягнення коштів, які знаходяться на цьому рахунку та повідомити державного виконавця про заборону такого стягнення.
Матеріали справи не містять даних про те, що банк відповідача чи сам відповідач звертались до державного виконавця з інформацією про те, що на рахунок, який відкритий у банку відповідача надходили лише пенсійні виплати.
ОСОБА_1 фактично оскаржує дії державного виконавця під час виконання виконавчого провадження, що не є предметом розгляду даної справи.
За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції про забезпечення позову у даній справі, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Живуна Вадима Івановича, залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду від 20 січня 2026 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 березня 2026 року.

Головуюча       О. В. Пнівчук
Судді:        В. М. Луганська
О. О. Томин