Справа № 147/2276/25 
Провадження № 1-кп/147/119/26

ВИРОК
іменем України

24 лютого 2026 року      с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:
головуючого судді	ОСОБА_1 	
із участю секретаря 	ОСОБА_2 	
прокурора	ОСОБА_3 	
обвинуваченого	ОСОБА_4 	
захисника	ОСОБА_5 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Тростянець кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.05.2025 за №62025240040002140 про обвинувачення 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоєгорівка Новоукраїнського району Кіровоградської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, одружений, з середньою освітою, має на утриманні неповнолітню дитину, військовослужбовця Збройних Сил України, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби по мобілізації, у військовому званні «солдат», який згідно з наказом командира (по стройовій частині) №17 від 16.01.2025 вважається таким, що прибув до військової частини НОМЕР_1 та облікований як тимчасово прикомандирований військовослужбовець на підставі бойового розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 11.05.2024 та розпорядження Головнокомандувача Збройних Сил України від 08.05.2024 №6837, в порушення норм ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечних характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, 18.01.2025, близько 20 год. 00 хв., самовільно залишив базовий табір підрозділу військової частини НОМЕР_1 , що дислокується у АДРЕСА_2 та ухилявся від проходження військової служби, перебуваючи у невстановленому місці до 28.08.2025. За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами військової частини, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також про самовільне залишення ним військової частини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, зазначив, що бажає і надалі служити в Збройних Силах України. З приводу вчинення кримінального правопорушення пояснив, що був тимчасово прикомандирований до особового складу військової частини НОМЕР_1 . Орієнтовно після Нового року у 2025 році самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та перебував за місцем свого проживання у Кіровоградській області. За медичною допомогою в цей час не звертався та лікування не проходив. Влітку 2025 добровільно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також обвинувачений підтвердив, що залишив військову частину НОМЕР_1 без правових на те підстав та в період з січня 2025 по вересень 2025 обов`язки військової служби не виконував.
У зв`язку із повним визнанням вини обвинуваченим, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд, з`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити та порядок їх дослідження, враховуючи, що сторонами провадження не оспорюється доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій, з`ясувавши правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності його позиції, роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини справи в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно усіх фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченого. 
З огляду на наведене, суд дійшов до висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміновано доведена повністю.
Виходячи із вимог ст. 337 КПК України, зокрема з того, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд, розглянувши дане кримінальне провадження, дійшов до висновку, що кваліфікація дій обвинуваченого є правильною.
Підстави для кваліфікації дій обвинуваченого за іншими статтями Кримінального кодексу України в суду відсутні.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, тобто, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Судом у ході судового провадження безпосередньо досліджені документи, що характеризують особу обвинуваченого, а саме: відомості ДІ МВС України, з яких вбачається, що обвинувачений в силу ст 89 КК України раніше не судимий (а.с.98); відповідно до довідки військово-лікарської комісії №2025-0925-0916-0675-7 від 25.09.2025 на підставі огляду «Госпітальна ВЛК психіатричного профілю «КНП Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. Ющенка вінницької обласної ради» визнаний придатним до військової служби (а.с.96-97); відповідно до відомостей наданих КНП «Обласна клінічна лікарня Кіровоградської обласної ради» від 01.09.2025 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває за медичною допомогою не звертався (а.с 93,94); відповідно до відомостей наданих КНП «ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» 02.09.2025 №31/06/04 за медичною психіатричною неврологічною та нейрохірургічною допомогою не звертався (а.с. 91); за місцем проходження військової служби характеризується негативно (а.с.89); аналітичні матеріали щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності. (а.с. 99-100).
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
При визначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до норм ст. 12 КК України є тяжким злочином. Обвинувачений раніше не судимий, військовослужбовець, одружений, не перебуває на обліку у психіатра та у лікаря-нарколога. 
Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання суд приймає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання судом не встановлено. 
Згідно із ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження нових кримінальних правопорушень, йому має бути призначене необхідне й достатнє покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України строком на 5 років. 
Також суд зазначає, що ст. ст. 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, виключають можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Отже, враховуючи те, що в умовах воєнного стану обвинуваченим ОСОБА_4 було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, відсутні правові підстави застосування положень ст. 69 та ст. 75 КК України.
Крім того, під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 09.10.2025 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який пізніше було продовжено, останній раз ухвалою Тростянецького районного суд Вінницької області від 28.01.2026. 
За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Отже, суд вважає необхідним, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_4 у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з 07.10.2025 до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.
Витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 366, 371, 373, 374, 381, 382 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_4 зарахувати строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, а саме, з 07.10.2025 року, по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироку законної сили.
Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1