09.03.26
22-ц/812/511/26
Єдиний унікальний номер судової справи 480/2191/18
Номер провадження 22-ц/812/511/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

09 березня 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Герцуном Віктором Степановичем, рішення, яке ухвалено Миколаївським районним судом Миколаївської області 09 грудня 2025 року під головуванням судді Войнарівського М.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року  ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 05 червня 2010 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року.
Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З часу припинення шлюбних відносин відповідач не надає позивачу допомоги в утримані дітей, не цікавиться їхнім здоров`ям та розвитком.
Лише влітку 2018 року надав 4 000 грн. на придбання одягу для дітей, та у вересні 2018 року надав кошти в розмірі 1 500 грн. Більше жодної допомоги на утримання дітей відповідач не надавав.
Заробітної плати позивача не вистачає для утримання дітей та їх всебічного розвитку.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просила стягнути на її користь з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до повноліття дітей.
Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2025 року заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року скасовано. Призначено розгляд справи до розгляду в порядку спрощеного провадження. 
Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року позов  ОСОБА_2  задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) батька ОСОБА_1 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 листопада 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 768 грн. 40 коп.
Допущено негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.
Рішення мотивоване тим, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком, як матері, так і батька. Тому при визначенні розміру аліментів, суд бере до уваги, що відповідач, як батько зобов`язаний утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації життя нарівні з позивачем, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище дітей.
Визначаючи розмір аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 22 листопада 2018 року та до досягнення повноліття, суд керувався приписами ч.1 ст.191 СК України, за якою аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через представника – адвоката Герцуна В.С., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення районного суду та ухвалити у справі нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) батька ОСОБА_1 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 листопада 2025 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на виконання заочного рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року Миколаївським районним ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області 29 липня 2019 року було відкрито виконавче провадження №59658753 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання дітей починаючи з 28 листопада 2018 року.
03 листопада 2025 року виконавче провадження №59658753 було закінчено на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження на день закінчення виконавчого провадження залишок нестягненої суми за виконавчим документом становив 0 грн.
Отже, ОСОБА_1 повністю сплатив аліменти за період з 22 листопада 2018 року по 03 листопада 2025 року і станом на 03 листопада 2025 року ОСОБА_1 не має заборгованості зі сплати аліментів. За такого, рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів, починаючи з 22 листопада 2018 року є незаконним, а аліменти необхідно стягнути, починаючи з 03 листопада 2025 року. 
Крім того, рішенням суду першої інстанції встановлено стягувати аліменти до досягнення дітьми повноліття. Проте, ч.2 ст.183 СК України встановлено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
В частині визначеного судом розміру аліментів рішення суду не оскаржується.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про день, час та місце судового розгляду повідомлені належними чином.
16 лютого 2026 року на адресу апеляційної інстанції надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Герцуна В.С. про розгляд справи без участі сторони відповідача.
17 лютого 2026 року на адресу апеляційної інстанції надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Сидоренко Т.В. про розгляд справи без участі сторони позивача.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судове рішення таким вимогам відповідає не в повному обсязі.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів даної справи вбачається, що з 05 червня 2010 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року (а.с.3).
Відповідно до копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого 17 листопада 2010 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).
Згідно з копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого 18 липня 2014 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5). 
З матеріалів справи слідує, що неповнолітні діти проживають з позивачем.
Вказані обставини сторонами не оспорюються. 
Заочним рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 жовтня 2025 року заочне рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року скасовано. Призначено розгляд справи до розгляду в порядку спрощеного провадження. 
Відповідно до ст.13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ч.ч.2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст.ст.180,191 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
За положеннями ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 2 статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявності на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведених стягувачем аліментів витрат платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інших обставин, що мають істотне значення.
За приписами ст.141 СК України мати, батько мають рівні як права, так і обов`язки щодо дитини.
За своєю суттю аліменти – це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Отже, суд першої інстанції при вирішенні справи дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь їх матері ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) батька ОСОБА_1 , але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та рішення суду в цій частині не оспорюється.
Разом з тим, виходячи зі змісту апеляційної скарги, відповідач не погоджується з рішенням суду в частині визначення дати початку та кінцевої дати стягнення аліментів.
Щодо незгоди призначення аліментів саме з 22 листопада 2018 року, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до положень ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу – із дня подання такої заяви.
Оскільки позовну заяву ОСОБА_2 подала до суду 22 листопада 2018 року, то суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що саме з цієї дати слід стягувати аліменти за рішенням суду.
Посилання відповідача на те, що до скасування заочного рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 травня 2019 року ОСОБА_1 сплачувались аліменти, та при закінченні виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням заочного рішення державним виконавцем встановлена відсутність заборгованості, не впливає на дату початку стягнення аліментів на дітей. При цьому, якщо в період між скасуванням заочного рішення, яке перебувало на виконанні, та ухваленням нового судового рішення утворилася переплата або недоплата по аліментам, вказане має бути враховано виконавцем, в провадженні якого буде перебувати виконавче провадження з примусового виконання вже нового судового рішенням про стягнення аліментів на дітей.
Також, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в частині помилкового зазначення судом часу до якого стягується аліменти.
Так, відповідно до ч.2 ст.183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Згідно із ч.3 ст.183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. 
Отже, вказана норма напряму визначає порядок дій сторін у справі та органів і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень за умови досягнення найстаршою дитиною повноліття. Зокрема, коли найстарша дитина досягне повноліття, то виплата аліментів на неї припиняється, а аліменти на утримання іншої дитини (дітей) повинні стягуватися щомісячно без урахування рівної частини, яка припадала на дитину, що досягла повноліття. 
При цьому, колегія суддів зауважує, що ч.2 ст.183 СК України спрямована на забезпечення надійного захисту права дітей на утримання їх батьками. Зокрема, передбачено, що у випадку стягнення аліментів на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Таким чином, закон встановлює та гарантує, що частки усіх дітей, на яких судом стягуються аліменти, у єдиній загальній частці від заробітку (доходу) того з батьків, на кого покладається обов`язок сплачувати аліменти, що визначається судом, є рівними. Таке правило діє лише до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Після досягнення найстаршою дитиною повноліття, матір або батько, той, з яким проживають інші діти платника аліментів, на яких також стягуються аліменти, має право звернутися до суду з позовом про визначення розміру аліментів на цих дітей.
Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21березня 2018 року у справі №760/4802/15-ц (провадження № 61-4766св18) про те, що аліменти повинні стягуватися у розмірі від заробітку (доходу) щомісяця до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Після досягнення повноліття найстаршою дитиною, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Отже, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини в справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи. 
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України).
Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18. 
Так матеріалами даної справи підтверджується факт того, що відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи.
Згідно із п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
З наявних в матеріалах справи письмових доказів, зокрема копії посвідчення від 28 листопада 2025 року, відповідач є особою з інвалідністю другої групи, а отже є звільненим від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. слід скасувати, прийнявши до уваги доводи апеляційної скарги відповідача в частині відсутності правових підстав для стягнення з нього судового збору, в іншій оскаржуваній частині рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Герцуном Віктором Степановичем, – задовольнити частково. 
Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Держави судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. – скасувати. 
В іншій частині судове рішення – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 11 березня 2026 року