Справа № 526/383/25
Провадження № 1-кп/526/102/2026

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року Гадяцький районний суд Полтавської області у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 
секретаря судового засідання ОСОБА_2 
за участю прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Гадяч кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12024170560000854 відносно 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродження села Римарівка, Гадяцького району, Полтавської області, громадянин України, освіта вища, одружений, має на утриманні малолітню дочку 2021 р.н., зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

в с т а н о в и в:

09 грудня 2024 року ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби згідно довідки військово-лікарської комісії № 237 від 09.12.2024, перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , на виконання розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 1741/2784 від 30.11.2024 щодо організації призову та поставок військовозобов`язаних у складі команди до військової частини НОМЕР_1 , був викликаний для відправки до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Цього ж дня, відповідно до ч. 9 ст. 29 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_4 вручалася повістка про необхідність прибуття 09 грудня 2024 року о 21 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки до військової частини НОМЕР_1 за мобілізацією згідно Указу Президента України № 741/2024 від 28.10.2024. 
ОСОБА_4 відмовився отримувати повістку, про що 09 грудня 2024 року був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 336 КК України «ухилення від призову на військову службу під час мобілізації» та було складено відповідний акт про відмову в отриманні повістки.
Проте, ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, тобто у повній мірі усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи належним чином попередженим про відповідальність за ухилення від мобілізації, за відсутності поважних причин, маючи об`єктивну можливість прибути до ІНФОРМАЦІЯ_2 , 09 грудня 2024 року не прибув та про причини своєї неявки не повідомив, тим самим, як військовозобов`язаний, ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період введення воєнного стану у державі.
Суд визнає винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України і кваліфікує його дії як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, суду пояснив, що раніше, коли він проходив комісію, був обмежено придатним, він хворіє, є проблеми з серцем та щитовидною залозою. Йому прийшла повістка для явки у військкомат, однак він не з`явився, після чого був оголошений в розшук. 9 грудня 2024 року йому вручали повістку для явки в ТЦК, однак він відмовився її отримувати. Вказав, що його брат та батько служать в ЗСУ, мати хворіє і потребує стороннього догляду, тому він не може її залишити саму.
На підставі ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, так як фактичні обставини справи ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються.
На підставі ч.3 ст.349 КПК України суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню стосовно тих обставин, які ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються і при відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, обмежився допитом обвинуваченого.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття. 
Обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
З досудової доповіді органу пробації вбачається, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства щодо ОСОБА_4 оцінюються як середній.
Призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує вимоги ст. 65 - 67 КК України, а також позиції та роз`яснення Верховного Суду України.
Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно роз`яснень п.п.1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Принцип гуманізму у кримінальному праві - це не лише гуманне ставлення до особи, яка вчинила злочин, але і до встановлених суспільством непорушних правил суспільних відносин. Тому, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, та взяти до уваги інтереси потерпілих, які зазнали шкоди.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином та особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, здійснив донати для потреб ЗСУ, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. 
При цьому суд критично ставиться до даних довідки – характеристики, виданої сільською радою про необхідність супроводу матері ОСОБА_5 до лікарських установ, оскільки жодних даних з приводу її хвороби суду не надано, як і не надано доказів про родинні відносини з ОСОБА_4 , який за оперативними даними самовільно залишив службу в ЗСУ та перетнув кордон з Польщею.
Таким чином, підстав передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин обвинувачений не мав, в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував своїм конституційним обов`язком по захисту Батьківщини, що свідчить про значну суспільну небезпечність самого злочину.
Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2024 року у справі № 629/2438/23, провадження № 51-1393км24 виснував, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.
Враховуючи ситуацію, яка наразі склалася у країні, повномасштабне вторгнення держави агресора на територію України та конституційний обов`язок кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений ОСОБА_4 в умовах воєнного стану умисний злочин представляє підвищену суспільну небезпеку, що могло призвести до підриву військової дисципліни, розлагодження дій, спрямованих на захист суверенітету держави, тому суд не знаходить підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки на переконання суду, визначення іспитового строку в даній справі на підставі ст. 75 КК України не забезпечить у повній мірі такої важливої мети покарання, як запобігання вчиненню аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, всупереч вимогам статей 50, 65 КК України.
Звільнення ОСОБА_4 від покарання з випробуванням, на думку суду, не відповідатиме принципам та меті призначення покарання, а також суспільній необхідності на сьогоднішній день. Активні бойові дії на території України продовжуються, ворог не відступає та, навпаки, акумулює свої сили, воєнний стан, введений Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у країні триває, а наші мобілізаційні ресурси потребують постійного оновлення. Зазначене у своїй сукупності свідчить про суттєво підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого діяння.
Обвинувачений в свою чергу не навів жодного суттєвого аргументу для виправдання своїх дій, намагався завести суд в оману неіснуючими обставинами з метою уникнення реального покарання.
За наведених обставин суд приходить до висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавленні волі по нижній межі санкції статті, враховуючи його щире каяття та здійснені донати на потреби ЗСУ.
Під час досудового розслідування щодо обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, підстави для його застосування на час постановлення вироку відсутні.
Цивільний позов по справі не заявлено, речові докази та процесуальні витрати відсутні.
Керуючись ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

з а с у д и в:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначити покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. 
Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили - не обирати.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 рахувати з моменту його фактичного затримання та приведення вироку до виконання.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду через Гадяцький районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. 

Головуюча:   ОСОБА_1