Номер провадження: 22-ц/813/3577/26 
Справа № 947/39753/21
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
Сєвєрової Є.С. (суддя - доповідач),
Вадовської Л.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря Малюти Ю.С., учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України»,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2022 року у складі судді Бескровного Я.В.,
встановив:

У грудні 2021 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до АТ
«Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України» про припинення іпотеки, в якій просять суд:
- припинити іпотеку нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка встановлена Іпотечним договором укладеним 24.03.2008
між ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського обласного управління відкритого акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" та 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С., зареєстрованим в реєстрі за №416, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №35138418 (відомості про реєстрацію до 01.01.2013: Державний реєстр іпотек, реєстраційний номер іпотеки: 6850042);
- скасувати заборону на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та вилучити запис про заборону на нерухоме майно з Державного
реєстру обтяжень, номер запису про обтяження 35138123 (відомості про реєстрацію до 01.01.2013: Єдиний реєстр заборон відчуження об?єктів нерухомого майна, реєстраційний номер
обтяження:6849885).
В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління та ОСОБА_3 21 березня 2008 року був укладений кредитний договір №2320-н, за умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 31 700 євро зі сплатою 14% річних строком до 21.03.2013. В якості забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між
Банком та ОСОБА_3 та його матір?ю ОСОБА_4 укладено
Іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 18.1 кв.м., кількість житлових кімнат: одна, та належала Іпотекодавцям на праві спільної часткової власності. При цьому, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позичальник (Іпотекодавець) ОСОБА_3 . Спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 була його мати - ОСОБА_4 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем. Таким чином, права та обов?язки боржника (спадкодавця) по кредитному договору від 21.03.2008 №2320-н перейшли до ОСОБА_4 , яка стала новим божником за цим кредитним договором. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Спадкоємцями за правом представлення до майна ОСОБА_4 , які прийняли спадщину були її онук - ОСОБА_1 та онука - ОСОБА_5 , батько яких ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивачі зазначають, що за умовами кредитного договору, термін остаточного погашення кредиту був визначений сторонами не пізніше 21 березня 2013 року, а відповідач звернувся до нотаріуса після смерті ОСОБА_4 з заявою кредитора лише 14.04.2015, пропустивши річний (преклюзивний) строк, встановлений ч.3 ст.1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), що має наслідком позбавлення кредитора (відповідача) права вимоги за основним і додатковим зобов?язаннями, а також припинення таких зобов?язань (припинення його цивільного права).
Оскільки позивачі прийняли спадщину після смерті ОСОБА_4 на частини квартири за
 АДРЕСА_2 в та оформили право на спадщину, а зобов?язання по кредитному договору від 21.03.2008 №2320-н є припиненим у відповідній частині, то іпотека за іпотечним договором від 24.03.2008 на частини вказаної квартири є припиненою.
Враховуючи те, що частини вищевказаної квартири не виділена в натурі, не зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому не є окремим об?єктом нерухомості, а отже не може предметом іпотеки, в розумінні ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», тому іпотека за вищевказаним іпотечним договором є припиненою. (Т. 1, а.с. 3 – 7)

Короткий зміст рішення суду першої інстанції і мотиви їх ухвалення

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 05 липня 2022 року позов задоволено.
Припинено іпотеку нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , яка встановлена іпотечним договором укладеним 24.03.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С., зареєстрованим в реєстрі за №416, вилучивши з Державного реєстру речових правна нерухоме майно запис про іпотеку №35138418.
Скасовано заборону на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та вилучити запис про заборону на нерухоме майно з Державного реєстру обтяжень, номер запису про обтяження №35138123.
Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку з пропуском АТ «Ощадбанк» преклюзивних строків пред`явлення вимоги до позивачів як спадкоємців боржника ОСОБА_4 про погашення заборгованості за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н, кредитні зобов`язання, забезпечені іпотечним договором від 24 березня 2008 року, зареєстрованим у реєстрі за № 416, є припиненими.
Задовольняючи позов, суд керувався тим, що Київський районний суд м. Одеси рішенням від 26 листопада 2019 року в справі № 520/17591/19, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09 червня 2020 року та постановою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року, у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_6 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовив.
Суди під час розгляду справи № 520/17591/19 встановили факт пропуску АТ «Ощадбанк» преклюзивного річного строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, визначеного частиною третьою статті 1281 ЦК України, оскільки строк остаточного погашення кредиту був визначений сторонами кредитного договору не пізніше 21 березня 2013 року, а АТ «Ощадбанк» звернувся до нотаріуса після смерті ОСОБА_4 із заявою кредитора лише 14 квітня 2015 року. Тому, керуючись частиною четвертою статті 82 ЦПК України, суд дійшов висновку, що факт пропуску АТ «Ощадбанк» преклюзивного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н є обставиною, яка не доказується під час розгляду цієї справи.
Також суд вказав, що згідно з частиною четвертою статті 1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 08 грудня 2011 року) кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань (припинення його цивільного права).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 липня 2022 року та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що пропущення позовної давності не породжує право боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч. 2 ст. 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову у позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Короткий зміст постанови Одеського апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 14 березня 2023 року рішення Київського
районного суду м. Одеси від 05 липня 2022 року залишено без змін.

Короткий зміст постанови Верховного Суду

Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року постанову Одеського апеляційного суду від 14 березня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд зазначив, що суди не звернули уваги, не дослідили наявні у справі докази, не навели аргументів щодо доводів банку про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті батька ОСОБА_3 , в тому числі на предмет іпотеки, однак спливла позовна давність за вимогами, у зв`язку з чим дійшли передчасного висновку про задоволення позовних вимог.
Верховний суд наголосив, що для правильного застосування норм права також при ухваленні рішення слід звернути увагу на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 (провадження № 14-132цс24), яку було прийнято після подання касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України».
Тому у порушення вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, на які посилався відповідач як на підтвердження відсутності порушеного права позивачів, так і на спростування того, що позивачі прийняли спадщину після смерті батька, що є визначальним для правильного вирішення даної справи. Апеляційний суд вказаних недоліків не усунув, що призвело до передчасного висновку про визнання іпотеки припиненою з підстав не пред`явлення кредитором вимоги в порядку статті 1281 ЦК України. За таких обставин постанова апеляційного суду не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, визначеним у статті 263 ЦПК України, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

В судовому засіданні представник АТ «Ощадбанк» - Приходько В.М. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Адвокат Томашевський Р.М., діючий від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив в її задоволенні відмовити.

3. Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

21.03.2008 між відкритим акціонерним товариством “Державний ощадний банк України” в особі філії - Одеського обласного управління та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №2320-н.
Відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» проведено державну реєстрацію зміни до Статуту ВАТ «Ощадбанк», відповідно до яких змінено назву Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України».
Згідно з п. 1.1. Кредитного договору, Банк надав Позичальнику грошові кошти у сумі 31 700.00 (тридцять одна тисяча сімсот) Євро, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 31 700,00 Євро, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,0 % річних в порядку, на умовах та в строки визначені цим Договором, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 21.03.2013.
Згідно п.1.2. Кредитного договору, кредитні кошти надаються на 60 місяців з терміном остаточного погашення Кредиту не пізніше 21 березня 2013 року на споживчі цілі.
Відповідно до п.п.1.4.5. п.1.4. Кредитного договору, погашення Кредиту здійснюється ануїтетними платежами в сумі 740 (сімсот сорок) євро, що складає 5 763,5 за (п`ять тисяч сімсот шістдесят три) гривні 58 копійок по курсу Національного банку України на 21 березня 2008 року (7.788615 грн. за 1 євро) до останнього числа кожного місяця, починаючи з квітня місяця 2008 року після видачі Кредиту, та сплату нарахованих процентів, починаючи з березня місяця до останнього дня місяця, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків відкритих в "Ощадбанк". Останнє погашення Кредиту здійснюється позичальником не пізніше березня 2013 року. 
Відповідно до п.п.4.2.2. п.4.2. Кредитного договору Банк має право при виникненні простроченої заборгованості за Кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором, та стягнути заборгованість за цим Договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет Іпотеки.
24.03.2008, з метою забезпечення своєчасного i повного виконання зобов`язань за кредитним договором, між Відкритим акціонерним товариством “Державний ощадний банк України” в особі філії - Одеського обласного управління відкритого акціонерного товариства “Державний ощадний банк України” та ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 , було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Муль Н.С., зареєстрований в реєстрі за №416.
Відповідно до п.1.1. Іпотечного договору, цей Договір забезпечує вимогу Іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору №2320-н від 21.03.2008 (а також усіх додаткових договорів (угод) до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії) укладеного між Іпотекодержателем та ОСОБА_3 , за умови якого ОСОБА_3 зобов`язаний до 21.03.2013 повернути Іпотекодержателю кредит в сумі 31 700 (тридцять одна тисяча сімсот) євро, що складає 246 899,09 (двісті сорок шість тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять) гривень 09 (копійок) по курсу Національного банку України на 21 березня 2008 року (7,788615 грн. за 1 євро) та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 14 (чотирнадцять) % річних, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом (якщо такі будуть мати місце), та сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором у розмірі та на підставах, передбачених ним, та витрати, пов`язані з реалізацією предмета іпотеки, що понесені Іпотекодержателем.
Згідно п.1.2. Іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 , та має наступні характеристики: загальна площа: 33,6 кв.м.; житлова площа: 18,1 кв.м.; кількість кімнат:1.
Пунктом 1.3. Іпотечного договору зазначено, що вищевказана квартира належить Іпотекодавцям на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці у праві власності) на підставі: Свідоцтва про право власності, виданого 19.02.2008 Управлінням житлово - комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради згідно з розпорядженням від 19.02.2008 №207563, зареєстровано і записано в реєстрову книгу №19-24206. Право власності зареєстроване КП "Одеське міське бюро технічної від а інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" в реєстрі прав власності на нерухоме майно ком 26.02.2008 за реєстраційним номером 22258386, за номером запису 207 в книзі 598пр-179.
Згідно п.п.3.1.6. п.3.1. Іпотечного договору, Іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його у випадку смерті Іпотекодавців та/або боржника.
Відповідно до п.4.2. Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому не поверненні у встановлені кредитним договором строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій); або у випадку несплати протягом трьох місяців частки кредиту та нарахованих процентів.
24.03.2008 на підставі Іпотечного договору до Державного реєстру іпотек внесено запис про реєстрацію іпотеки за реєстраційним номером 6850042, що підтверджується витягом про реєстрацію у Державному реєстру іпотек №17677700 від 24.03.2008. 
Крім того, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження – заборона на нерухоме майно, об`єкт обтяження – квартира АДРЕСА_2 , власник: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , реєстраційний номер 6849885 від 24.03.2008, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №17677325 від 24.03.2008.
ІНФОРМАЦІЯ_4 позичальник ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 червня 2010 року серії НОМЕР_1 . Спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , була його мати – ОСОБА_4 як така, що постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та залишилася проживати, володіти та користуватися спадковим майном, що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, виданою КП «ЖКС «Вузівський» 14 вересня 2019 року за № 1288.
Судом першої інстанції було встановлено, що права та обов`язки ОСОБА_3 за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н перейшли до ОСОБА_4 , яка стала новим боржником за цим кредитним договором.
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13 грудня 2011 року серії НОМЕР_2 . Спадкоємцями за правом представлення до майна ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, є її онуки ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , батько яких ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
14 квітня 2015 року АТ «Ощадбанк» звернулося до Третьої Одеської державної нотаріальної контри із заявою кредитора до спадкоємців померлої ОСОБА_4 .. На підставі цієї заяви 14 квітня 2015 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Кушнір Г. І. заведено спадкову справу № 353/2015 до майна померлої ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 14 квітня 2015 року № 40134414.
З відповіді Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 15 квітня 2015 року №1956/02-14 вбачається, що про претензію і суму заборгованості спадкоємці померлої ОСОБА_4 були повідомлені належним чином.
26 липня 2019 року AT «Ощадбанк» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , третя особа – ОСОБА_6 , в якому просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед AT «Ощадбанк» в особі філії - Одеського обласного управління за кредитним договором від 21 березня 2008 року № 2320-н у розмірі 40 533,73 євро звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: квартиру за номером АДРЕСА_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною продажу встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Київський районний суд м. Одеси рішенням від 26 листопада 2019 року у справі № 520/17591/19, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 09 червня 2020 року та постановою Верховного Суду від 19 квітня 2021 року, у задоволенні позову АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , третя особа – ОСОБА_6 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовив. У цій справі встановлено факт пропуску АТ «Ощадбанк» преклюзивного річного строку пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, визначеного частиною третьою статті 1281 ЦК України, оскільки термін остаточного погашення кредиту визначений сторонами кредитного договору не пізніше 21 березня 2013 року, а АТ «Ощадбанк» звернувся до нотаріуса після смерті ОСОБА_4 із заявою кредитора лише 14 квітня 2015 року.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/непогодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК ).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вищезазначеним вимогам законодавства. На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову. 

Мотиви прийняття аргументів, викладених в апеляційній скарзі, відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Суд першої інстанції задовольняючи позов керувався тим, що у зв`язку із пропуском АТ «Ощадбанк» преклюзивних строків пред`явлення вимоги до позивачів як спадкоємців боржника ОСОБА_4 про погашення заборгованості за кредитним договором, кредитні зобов`язання, які забезпечені іпотечним договором, є припиненими.
Колегія суддів не погоджується з висновком судів з огляду на таке.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на час укладання договору іпотеки) у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням; боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
З матеріалів справи відомо, що 21 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2320-н.
З метою забезпечення своєчасного i повного виконання зобов`язань за кредитним договором 24 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , яка є майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_3 ,, укладено іпотечний договір. Відповідно до пункту 1.1. іпотечного договору ним забезпечується вимога іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору (а також усіх додаткових договорів (угод) до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії), укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_3 , за умови якого ОСОБА_3 зобов`язаний до 21 березня 2013 року повернути іпотекодержателю кредит у сумі 31 700,00 Євро, що складає 246 899,09 грн за офіційним курсом Національного банку України на 21 березня 2008 року та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 14 % річних, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом (якщо такі будуть мати місце), та сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором у розмірі та на підставах, передбачених ним, та витрати, пов`язані з реалізацією предмета іпотеки, що понесені Іпотекодержателем.
За пунктом 1.2. іпотечного договору, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 . Пунктом 1.3. іпотечного договору визначено, що вказана квартира належить іпотекодавцям на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці у праві власності) на підставі свідоцтва про право власності. 
Отже, у розумінні статті 1 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_3 є боржником та майновим поручителем (1/2 частка права власності на іпотечне майно), а ОСОБА_4 (1/2 частка права власності на іпотечне майно) є майновим поручителем у зобов`язаннях, які виникли внаслідок укладення 21 березня 2008 року кредитного договору.
ІНФОРМАЦІЯ_4 позичальник ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 червня 2010 року серії НОМЕР_3 . 
У відповідності зі ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу
Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
Згідно зі ст. 1261 ЦК у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Так з матеріалів справи вбачається, що 05.08.1995 між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, видане відділом реєстрації актів громадянського стану Київського райвиконкому м. Одеси 05.08.1995 серії НОМЕР_4 .
В період даного шлюбу народились діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про що свідчить свідоцтво про народження, видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси НОМЕР_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане відділом реєстрацій актів громадянського стану виконкому Київської районної Ради народних депутатів м. Одеси Серії НОМЕР_6 .
Відповідно до положень ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті
Зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.
Зобов`язання за кредитним договором допускають правонаступництво і входять до складу спадщини.
В силу ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.
Частинами 1.3,4 статті 1273 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування.
Дружина померлого ОСОБА_3 – ОСОБА_6 , своєю заявою від 06.12.2010р. за №3365, як спадкоємець першої черги за законом, відмовилась від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь матері померлого ОСОБА_4 ..
Діти померлого ОСОБА_3 – ОСОБА_1 та ОСОБА_7 від прийняття спадщини не відмовлялися, тому відповідно до ст.1261 та 1268 ЦК України є такими, що прийняли спадщину, яка відкрилась після смерті батька.
Спадкоємцем першої черги, який також прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 є його мати – ОСОБА_4 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та залишилася проживати, володіти та користуватися спадковим майном, що підтверджується довідкою з місця проживання склад сім`ї та реєстрацію, виданою КП "ЖКС" Вузівський 14.09.2019 за №1288.
Таким чином, на момент відкриття спадкової справи №1434/2010 до майна померлого ОСОБА_3 спадкоємцями першої черги за законом які прийняли спадщину були троє осіб: діти померлого – ОСОБА_1 та ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ..
Відповідно до приписів статті 1281 ЦК України (у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явлення свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Встановлені статтею 1281 ЦК України строки є строками, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
Наявність встановлених законом строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців забезпечує юридичну визначеність та стабільність цивільного обороту.
Встановлення темпоральних обмежень як для подання заяви про прийняття чи відмову від спадщини, так і для пред`явлення вимоги кредитором до спадкоємців боржника збалансовує інтереси учасників спадкових відносин та унеможливлює продовження стану невизначеності у цивільних відносинах, які зазнають змін у зв`язку зі смертю одного з їх учасників.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника регламентуються приписами статті 1281 ЦК України. Тобто стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених порукою (іпотекою). Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань (див.: пункти 55-62 постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, пункт 69.5 постанови від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц, пункт 39 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, пункт 99 постанови від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17).
Під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника суди для правильного вирішення справи першочергово повинні встановити, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, тобто чи вчинив кредитор потрібні дії у матеріальних відносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі № 638/1046/14 (провадження № 14-12цс24), наголосила, що кредитор може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника, які прийняли спадщину, відповідно до вимог статті 1281 ЦК України в один із таких способів: (1) безпосередньо спадкоємцю; (2) опосередковано - через нотаріуса за місцем відкриття спадщини (за межами України - через консульську установу). Сплив строків, визначених статтею 1281 ЦК України, має своїм наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже й неможливість вимагати в суді захисту відповідного права. Отже, під час вирішення спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника суди для правильного вирішення справи першочергово повинні встановити, чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, тобто чи вчинив кредитор потрібні дії у матеріальних відносинах.
У постанові Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі № 704/102/22 (провадження № 61-1766св24) зазначено, що встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів до спадкоємців боржника. Разом із тим, необхідно враховувати, що оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики включаються до складу спадщини, то умови договору позики щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.
Отже, вибір конкретного способу пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд.
Водночас кредитор, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги (частина четверта цієї статті).
Вищевказані висновки узгоджуються з висновками викладеними у правових позиція Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 705/2977/24, Великої Палати Верховного Суду від 9 жовтня 2024 року у справі № 638/1046/14-ц.
Зі спливом строків, визначених статтею 1281 ЦК України, і непред`явленням кредитором вимог до спадкоємців боржника, такий кредитор позбавляється права вимоги, тобто відповідне цивільне право припиняється, а кредитор втрачає можливість вимагати в суді захисту відповідного права.
Як встановлено матеріалами справи та зазначено вище, ІНФОРМАЦІЯ_4 позичальник ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 червня 2010 року серії НОМЕР_3 . 
Після його смерті спадкоємцями були ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ..
Як було встановлено судом у справі №520/17591/19 та не заперечувалось сторонами, реалізуючи своє право, 12.01.2011 АТ «Ощадбанк» звернулось до нотаріуса із заявою кредитора до спадкоємців про виконання зобов`язань померлого ОСОБА_3 по кредитному договору №2320-н від 21.03.2008. Нотаріусом Третьої Одеської нотаріальної контори було повідомлено спадкоємців ОСОБА_3 про існування заборгованості перед АТ «Ощадбанк» листом нотаріальної контори №530/01-16 від 07.02.2011.
Відповідно до ст..1282 ЦК України, спадкоємці ОСОБА_3 зобов`язані були погасити заборгованість перед банком одноразовим платежем.
Таким чином на підставі вказаного, АТ «Ощадбанк» звертаючись 12.01.2011 до нотаріуса із заявою кредитора до спадкоємців про виконання зобов`язань померлого ОСОБА_3 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) по кредитному договору, дотрималався строків пред`явлення вимоги до спадкоємців, визначених статтею 1281 ЦК України, за таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для припинення зобов`язання.
Крім того колегія суддів звертає увагу на положення законодавств, Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).
За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (такий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16, також у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16).
Банк на виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України протягом шести місяців із дня смерті позичальника ОСОБА_3 направило до Третьої Одеської державної нотаріальної контори вимогу до його спадкоємців про погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі, та вказані вимоги не було виконано спадкоємцями, оскільки протилежного сторонами не було доведено. 
Однак, банк як встановлено із справи №520/17591/19 звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до спадкоємців позичальника та іпотекодавців з пропуском строку позовної давності.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що пропуск строку позовної давності не припиняє по суті кредитних зобов`язань, а лише позбавляє кредитора судового захисту суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорення.
Таким чином, доводи позивачів про те, що у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду з вимогами до спадкоємців про виконання зобов`язання, припинились зобов`язання за кредитним договором.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судовими рішеннями у справі № 520/17591/19 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_10 спадщину після смерті батька ОСОБА_3 прийняли та стали боржниками і майновими поручителями (іпотекодавцями) у зобов`язанні, яке виникло внаслідок укладення 21 березня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління та ОСОБА_3 кредитного договору, та те, що вимога кредитора відповідно до вимог статті 1281 ЦК України направлена на адресу спадкоємців вчасно, ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України і вважаються встановленими у справі, що розглядається.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку що відповідно до вищевказаного основне зобов`язання з кредитного договору не є припиненим, позивачами не доведено його виконання чи визнання вказаного договору таким, що не підлягає виконання, за таких обставин враховуючи похідний характер іпотеки, остання у вказаній частині також є чинною. 
Щодо доводів позивачів про пропуск АТ «Ощадбанк» преклюзивних строків встановлених ст. 1281, 1282 ЦК України, пред`явлення вимоги для спадкоємців ОСОБА_4 , колегія суддів виходить з наступного.
ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують майнові інтереси кредитора у разі невиконання чи неналежного виконання обов`язків боржником, а саме різні види забезпечення виконання зобов`язання.
Одним із таких видів забезпечення виконання зобов`язання є застава (частина перша статті 546 ЦК України).
Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки (частина шоста статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
За частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Стаття 11 Закону України «Про іпотеку» визначає, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі:
припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору;
реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;
набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;
визнання іпотечного договору недійсним;
знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;
з інших підстав, передбачених цим Законом.
Таким чином, іпотека є забезпеченням виконання зобов`язання та як додаткове зобов`язання поділяє долю основного зобов`язання, яке забезпечує.
Норми спеціального закону - Закону України «Про іпотеку» регламентують підстави виникнення, застосування та припинення іпотеки, а також визначають статус суб`єктів іпотечного зобов`язання.
За статтею 1 Закону України «Про іпотеку» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель;
боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання;
майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника;
основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, що виникає з інших підстав, виконання якого забезпечено іпотекою.
Отже, законодавець розрізняє статус іпотекодавця залежно від його зв`язку з основним зобов`язанням: якщо іпотекодавець є зобов`язаною особою за основним правовідношенням, то він є боржником, у разі якщо ж іпотекодавець передав нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем, то він є майновим поручителем.
У рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» Конституційний Суд України роз`яснив, що іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
Таким чином, обов`язки іпотекодавця, коли він є третьою особою в основному правовідношенні, мають виключно майновий характер, а не особистий. З цього слідує, що спадкоємці такого іпотекодавця успадковують не борг, а лише обтяження, яке слідує за цим майном.
У цьому й проявляється особливий статус майнового поручителя, який особисто не вступає у боргові зобов`язання, а гарантує належне виконання іншою особою - боржником цих зобов`язань своїм майном, яке він чітко визначає в іпотечному договорі, а звернення стягнення на це майно припиняє його подальшу участь у зазначених зобов`язаннях.
Наведене вище співвідноситься з нормами частини третьої статті 23 Закону України «Про іпотеку», за якими якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, то такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 червня 2025 року у справі №761/382/21, виснувала висновки щодо застосування положень статей 1281, 1282 ЦК України у правовідносинах, коли іпотекодавець, який не є боржником за основним зобов`язанням, помер, а майно, що є предметом іпотеки перейшло до його спадкоємця, відповідно до яких: 
[Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання, що статті 1281, 1282 ЦК України не застосовуються у правовідносинах, пов`язаних зі спадкуванням предмета іпотеки після смерті іпотекодавця, який не був боржником за основним зобов`язанням, виходячи з такого.
Стаття 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.
Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
За статтею 1282 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.
У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Зі змісту наведених вище статей можна зробити висновок, що вони стосуються правовідносин, за яких сторона основного зобов`язання помирає, а її майно переходить до інших осіб - спадкоємців, які разом з цим майном набувають невиконане особисте боргове (грошове) зобов`язання спадкодавця, яке обмежується вартістю успадкованого майна.
На відміну від правовідносин майнового поручительства, на цьому етапі таке майно не розглядається основним засобом погашення зобов`язання. На противагу іпотечному майну, зазначене спадкове майно може не містити обтяжень кредитора, а самі спадкоємці, набуваючи таке вільне від обтяжень майно та мирно володіючи ним, можуть не знати про боргові зобов`язання спадкодавця [спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги].
Своєю чергою кредитор теж має проявити обачність і заявити про свої вимоги до спадкоємців протягом розумного строку, який визначає стаття 1281 ЦК України.
З цього логічно випливають норми статті 1282 ЦК України, які, враховуючи характер виниклих правовідносин (розріз спадкових та боргових зобов`язань), гарантують спадкоємцеві право залишити собі спадкове майно (яке іноді має значну нематеріальну цінність для особи), виплативши його грошовий еквівалент. І лише в разі незадоволення своїх грошових вимог кредитор вправі розпочати процес звернення стягнення на це майно.
Натомість спадкування майна майнового поручителя має інший характер та інше правове врегулювання.
Насамперед, іпотекодержатель не є кредитором іпотекодавця, який не є стороною основного зобов`язання, позаяк, останній не є боржником [див. блок «Щодо особливостей правового статусу іпотекодавця» цієї постанови].
Слід звернути увагу, що в ситуації іпотечного поручительства зобов`язаним є майно, а не певна особа.
Отже, саме це майно, а не іпотекодавець [який цілеспрямовано визначив таку форму зобов`язання та конкретне майно] є гарантом виконання основного зобов`язання.
Відповідно до частин першої - третьої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, зокрема в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.
Резюмуючи наведене вище, Велика Палата Верховного Суду вважає, що норми статей 1281, 1282 ЦК України [як щодо необхідності пред`явлення кредитором вимоги у визначений строк, так і щодо порядку виконання спадкоємцями зобов`язання] не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з переходом у порядку спадкування майна, яке майновий поручитель передав в іпотеку задля забезпечення виконання зобов`язань третьою особою [відмінною від особи іпотекодавця].
У цій ситуації іпотека є дійсною для набувача відповідного майна, який набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором. Описані обставини регулюються нормами Закону України «Про іпотеку», які є спеціальними та підлягають застосуванню у цих правовідносинах.]
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала висновок, що норми статей 1281, 1282 ЦК України [як щодо необхідності пред`явлення кредитором вимоги у визначений строк, так і щодо порядку виконання спадкоємцями зобов`язання] не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з переходом у порядку спадкування майна, яке майновий поручитель передав в іпотеку задля забезпечення виконання зобов`язань третьою особою [відмінною від особи іпотекодавця].
У цій ситуації іпотека є дійсною для набувача відповідного майна, який набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.
Описані обставини регулюються нормами Закону України «Про іпотеку», які є спеціальними та підлягають застосуванню у цих правовідносинах.
Як було зазначено вище, ОСОБА_4 була майновим поручителем за яким вона передала в іпотеку частку свого майна для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 померла, про що Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено актовий запис за №2340.
Після її смерті спадкоємцями за правом представлення до майна ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, є її онук ОСОБА_1 та онука ОСОБА_2 , які прийняли спадщину на 3/4 частини квартири за АДРЕСА_2 , та оформили право на спадщину.
Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували, що іпотекодержателем було порушено приписи ст. 1281 ЦК України, щодо присічного строку пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців та просили застосувати наслідки пропуску вказаного строку, а саме припиненні зобов`язання. 
З огляду на вищезазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд відхиляє аргументи позивачів щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норм ст. 1281 ЦК України. 
Таким чином, безпідставними є твердження позивачів про припинення іпотеки через пропуск визначеного ст. 1281 ЦК України шестимісячного строку. 
Крім того, апеляційний суд не приймає доводи позивачів, що 1/4 частина спірної квартири не була оформлена померлим ОСОБА_3 у власність, не виділена в натурі, не зареєстрована у встановленому порядку, не є окремим об`єктом нерухомості, не може бути предметом іпотеки в розумінні статті 5 Закону України «Про іпотеку», а тому іпотека за іпотечним договором є припиненою.
Вказане твердження позивачів спростовується тією обставиною, що на момент укладення договору іпотеки 24 березня 2008 року спірна квартира належала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частці права власності на іпотечне майно.
Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що у вказаній ситуації іпотека є дійсною для набувачів відповідного майна, який набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором. Описані обставини регулюються нормами ст. 23 Закону України «Про іпотеку», які є спеціальними та підлягають застосуванню у цих правовідносинах.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги АТ «Державний ощадний банк України» є обґрунтованими, а тому вона підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову за вищевказаного обґрунтування.

Розподіл судових витрат

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пп. «б,в» п.4 ч.1 ст..382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції у випадку скасування або зміні судового рішення зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд відповідно до ст. 141 ЦПК України здійснює перерозподіл судових витрат.
Звертаючись до суду із апеляційною скаргою відповідачем було сплачено 2724 грн. (т. 1, а.с. 153).
Таким чином, з урахуванням того, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, то судові витрати підлягають розподілу, з позивачів на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати понесені ним у зв`язку з подачею апеляційної скарги 2724, тобто з кожного по – 1362 грн.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст.374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити.
Рішення Київського районного суду м.Одеси від 05 липня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про припинення іпотеки відмовити. 
Стягнути пропорційно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судові витрати у розмірі 2724 грн., тобто з кожного по – 1362 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий       Є.С. Сєвєрова

Судді:          Л.М. Вадовська

         О.С. Комлева