Справа № 698/476/25
Провадження № 2/698/160/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

20 січня 2026 р. Калинопільський районний суд Черкаської області в складі: 
головуючого судді Баранова О.І., 
за участю секретаря Пугачовської Т.І., 
представника позивача Назаренка С.М.,
відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у селищі Калинопіль, Звенигородського району, Черкаської області, цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача державний нотаріус Калинопільської державної нотаріальної контори Івонік Людмила Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «Приватбанк» (надалі - позивач) звернувся до суду з вказаним вище позовом в обґрунтування якого зазначив, що 25.01.2008 року між ОСОБА_1 (надалі – відповідач 1) та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, було укладено кредитний договір № CSQWGA0000000035 згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 24 900 доларів США зі строком повернення 25.01.2028 року. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, 25.01.2008 року між позивачем та майновим поручителем ОСОБА_2 (батько відповідача) було укладено договір іпотеки згідно якого надано у заставу нерухоме майно: житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 .
06.11.2015 року Катеринопільським районним судом було задоволено позовні вимоги ЗАТ КБ «Приватбанк» у справі № 698/886/15-ц та ухвалено про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 20890,66 доларів США.
10.02.2016 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Катеринопільського районного управління юстиції Міняйло В.В. було відкрито виконавче провадження за № 500916118 з примусового виконання виконавчого листа від 21.01.2016 року № 698/886/15-ц.
22.02.2016 року державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Катеринопільського районного управління юстиції Міняйло В.В. було накладено арешт на все майно відповідача -1, як боржника за судовим рішенням.
09.06.2016 року, незважаючи на накладений державним виконавцем арешт, дія якого не була скасована у встановленому законом порядку, відповідач -1 подарував своїй малолітній доньці ОСОБА_4 (надалі відповідач -2) належний йому житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . Вказаний договір дарування 09.06.2016 року був посвідчений державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л.А. та зареєстрований у реєстрі за № 640. Згідно вимог закону перехід права власності до відповідача -2 був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за № 14884109.

23.06.2016 року виконавче провадження за № 500916118 з примусового виконання виконавчого листа від 21.01.2016 року № 698/886/15-ц було закрито з поверненням виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника – відповідача – 1 майна на, яке можливо звернути стягнення.

Посилаючись на судову практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц, позивач стверджує, що спірний договір дарування від 09.06.2016 року укладений між відповідачем -1 та відповідачем -2 є фраудаторним правочином, оскільки відчужений відповідачем -1 на користь відповідача -2 житловий будинок, є придбаним 22.03.2008 року за кошти кредиту, отриманого відповідачем -1 (25.01.2008 року) - та відбулось за наявності у відповідача непогашеної заборгованості за вказаним вище кредитом. Отже, спірний договір дарування від 09.06.2016 року, як на думку позивача, є укладеним внаслідок недобросовісних дій відповідача -1 з метою ухилення від виконання власних зобов`язань за кредитним договором від 25.01.2008 року № CSQWGA0000000035.

На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним договір дарування від 09.06.2016 року, посвідчений державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л.А. та зареєстрований у реєстрі за № 640.

Ухвалою суду від 02.07.2025 року у справі 698/476/25 було задоволено клопотання позивача про застосування заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на житловий будинок по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 943181771222), у селищі Калинопіль, Звенигородського району, Черкаської області.

Відповідач 1 та його представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимого у повному обсязі з мотивів добросовісності дій відповідача 1 при укладенні спірного договору дарування. Зокрема, зазначили, що виконання зобов`язань відповідача 1 за кредитним договором від 25.01.2008 року № CSQWGA0000000035 було забезпечено у повному обсязі іпотекою іншого нерухомого майна : житлового будинку по АДРЕСА_1 . Крім того, у випадку, якщо суд не погодиться з твердженням про добросовісність дій відповідача 1, останній 01.08.2025 року звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності. В обґрунтування вказаної вище заяви, відповідач 1 стверджує, що позивач у позові прямо зазначає про його обізнаність з фактом укладення спірного договору дарування, починаючи з 23.06.2016 року, а отже, відповідач 1 вважає, що відлік строку позовної давності почався 23.06.2016 року і відповідно сплив 23.06.2019 року.(т.2 а.с.97-99) Додатково представник відповідача 1 зазначив, що позивач не звертався до суду з заявою про поновлення строку позовної давності, як такого, що пропущений з поважних причин і відповідно не заявляв суду про наявність останніх. 

Відповідач 2 звернулась до суду з заявою згідно якої проти задоволення позвоних вимог заперечує у повному обсязі, просить провести судовий розгляд за її відсутності. 

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державний нотаріус Калинопільської державної нотаріальної контори Івонік Л.А. (надалі-третя особа) надала суду пояснення згідно яких зазначила наступне. Зокрема, третя особа зазначила, що 09.06.2016 року нею дійсно посвідчувався за № 640, договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений між відповідачем – 1 та відповідачем -2. Також третя сторона стверджує, що на час укладення вказаного вище договору третьою особою у встановленому законом порядку було перевірено свободу волевиявлення сторін, їх повноваження, належність майна, а також наявність заборон та обмежень, і не встановлено будь – яких перешкод для укладення спірного договору дарування. З огляду на наведене, третя особа вважає, що законні підстави для визнання договору недійсним та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 

З рішення Катеринопільського районного суду від 06.11.2015 року у справі № 698/886/15-ц, яке не оскаржувалось сторонами та набрало законної сили 06.12.2015 року вбачається, що з ОСОБА_1 (відповідач-1) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником, якого є позивач) стягнуто 20890,66 доларів США, що по курсу НБУ складає 441 210, 67 грн. заборгованості за кредитним договором від 25.01.2008 року № CSQWGA0000000035 та судових витрат зі сплати судового збору у розмірі 3654 грн. Крім того, вбачається, що відповідач 1 брав безпосередню участь у судовому розгляді та визнав позовні вимоги у повному обсязі.(т.1 а.с.50-52) 
З постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.02.2016 року ВП № 50091618 вбачається, що державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 21.01.2016 року у справі № 698/886/15-ц з метою стягнення з ОСОБА_1 (відповідач 1, який проживає по АДРЕСА_1 ) на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником, якого є позивач) боргу та судових витрат, всього у сумі 444 864,67 грн.. .(т.1 а.с.53) 
З постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 22.02.2016 року вбачається, що державним виконавцем застосовано арешт та оголошено заборону відчуження майна боржника ОСОБА_1 (відповідач 1, який проживає по АДРЕСА_1 ) у виконавчому провадженні ВП № 50091618 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 21.01.2016 року у справі № 698/886/15-ц у межах загальної суми стягнення 444 864,67 грн.. .(т.1 а.с.54)
З договору дарування, посвідченого 09.06.2016 року за № 640 державним нотаріусом Катеринопільської нотконори Івонік Л.А. вбачається, що 09.06.2016 року ОСОБА_1 (відповідач 1) подарував, а ОСОБА_5 , яка діє від як законний представник малолітньої ОСОБА_4 (відповідач 2). прийняла в дар належний дарувальнику на праві власності житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.55-57)
З інформаційної довідки від 04.04.2025 року № 421292404 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…, вбачається, що її сформовано 04.04.2025 року адвокатом Будьонним В.С. (представник позивача, який звертався до суду з позовом згідно договору про надання правової допомоги АТ КБ «Приватбанк»). Також вбачається, що перехід права власності від відповідача 1 до відповідача 2 і відповідно відображення відомостей про державну реєстрацію за останнім права власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…, державним нотаріусом 09.06.2016 року з присвоєнням вказаному вище об`єкту нерухомості реєстраційного номеру 943181771222. (т.1 а.с.58-61) 

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Згідно ч. 7 ст. 47 Закону України «Про іпотеку», якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, він має право отримати решту суми з іншого майна боржника в порядку, встановленому законом.
Згідно ч.ч. 2,4,5,6 ст. 13  Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно релевантного обставинам даної справи правового висновку, викладеного у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила проте, що вона погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З наведеного вище вбачається, що отримавши судове рішення про стягнення з відповідача 1 коштів у іноземній валюті та за відповідним поточним курсом у національній валюті, який постійно змінюється у сторону збільшення, позивач мав право розраховувати на добросовісне виконання відповідачем 1 вказаного судового рішення, незважаючи на забезпечення своїх вимог іпотекою нерухомого майна. Крім того, у випадку якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, позивач має право отримати решту суми з іншого майна боржника в порядку, встановленому законом. (ч. 7 ст. 47 Закону України «Про іпотеку»)

За таких обставин вбачається, що відповідність дій відповідача 1 інтересам держави і суспільства, моральним засадам, полягала б добросовісному виконанні судового рішення. Однак, всупереч вказаних вище вимог, будучи достовірно обізнаним про існування судового рішення, яке набрало законної сили та вчинення виконавчих дії на виконання останнього, під час дії арешту, накладеного державним виконавцем, відповідач 1 уклав безоплатний правочин на користь відповідача 2. 
Отже, суд визнає, що укладаючи вказаний вище правочин, відповідач 1 діяв недобросовісно з метою уникнення належного виконання судового рішення, тим самим, порушуючи не лише права позивача, а одночасно і всупереч інтересам держави і суспільства, моральним засадам. 
Таким чином, суд визнає, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, а вчинений відповідачем 1 правочин дарування житлового будинку підлягає визнанню недійсним як такий, що укладений всупереч інтересам держави і суспільства, моральним засадам. (ч. 3 ст.228 ЦК України)

Згідно ст. 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно ч.ч. 3,4,5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
З аналізу змісту наведених вище норм випливає, що установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними. 
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду. 
При цьому законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст.ст. 263,264 ЦК України.

Згідно релевантному обставинам даної справи в частині обрахування строку позовної давності, правового висновку, викладеному у пункті 96 постанови від 02.07.2025 року у справі № 903/602/24 Велика Палата Верховного Суду, відповідаючи на питання щодо строку звернення до суду з вимогою про стягнення коштів зазначила проте, що в разі, якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Вирішуючи клопотання відповідача 1 про застосування у даній справі строку позовної давності, заявлене 01.08.2025 року, суд враховує наведені вище правові норми, а також наступне. 
Як під час звернення з позовом, так і під час судового розгляду, зокрема після подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, позивач не надав суду відповідного клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, як такого, що пропущений з поважних причин.
Також суд враховує, що будучи кредитором і відповідно, володіючи як персональними даними відповідача 1 (ПІБ, РНОКПП, дата народження, адреса місця проживання тощо), так і маючи згоду останнього на їх законне використання, починаючи з 09.06.2016 року, тобто з моменту внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…, відомостей про укладення відповідачем 1 спірного правочину, в межах загального строку позовної давності, позивач мав час та можливості для звернення до суду з даним позовом до 09.06.2019 року. При цьому в подальшому, без будь-яких перешкод, представник позивача отримав 04.04.2025 року за № 421292404 інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно…, з якої встановив укладення відповідачем спірного правочину та відповідно звернувся до суду з даним позовом лише 30.05.2025 року. 
За таких обставин суд визнає, що передбачений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності тривалістю у три роки закінчився 09.06.2019 року, тобто до звернення позивача з позовом до суду (30.05.2025 року). При цьому наявність будь-яких яких поважних причин для пропуску позивачем строку позовної давності судом не встановлена. 
Враховуючи наведені вище обставини, керуючись вимогами ч. 4 ст. 267 ЦК України суд відмовляє позивачу у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати підлягають залишенню за останнім внаслідок відмови у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.263-265,354 ЦПК України, суд,- 

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 09.06.2016 року, зареєстрованого у нотаріальному реєстрі за № 640 - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем - акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк». 

Заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на житловий будинок по АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомоого майна 943181771222), у селищі Калинопіль, Звенигородського району, Черкаської області, застосовані на підставі ухвали суду від 02.07.2025 року у справі 698/476/25 - скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя Баранов О.І.