Справа № 346/2614/25
Провадження № 2/346/179/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

27 лютого 2026 р.	м. Коломия 	

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого- судді Сольського В.В.
за участю секретаря- Пігуляк В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , П`ядицької сільської ради про визнання права на спадкове майно, -
У С Т А Н О В И В:
26 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 . Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається у тому числі з житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами. Чоловік позивачки за життя заповіт не складав. Даний будинок був куплений у шлюбі чоловіком позивачки у ОСОБА_6 , що підтверджується договором куплі-продажу, однак право власності на будинок не було зареєстровано та технічних документів ніхто не виробляв. Для оформлення спадкових прав на будинок позивач звернулася до державного нотаріуса, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки право власності на житловий будинок не зареєстровано. Правовстановлювальний документ, який підтверджує право власності на житловий будинок відсутній. 
Для подальшого утримання та збереження майна позивачу необхідно оформити право власності на спадкове майно, а тому вона звернулася до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2025 року відкрито загальне провадження у справі. Витребувано у державного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Мануляк І.В. копію спадкової справи, заведену після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою від 17 листопада 2025 року у справі залучено співвідповідачів.
Відзиви на позовну заяву до суду не надходили.
Ухвалою суду від 23 лютого 2026 р. підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з`явилася. Від представника позивача ОСОБА_2 надійшло письмове клопотання, в якому вона просила розглянути справу за відсутності її та позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, подали до суду письмові заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги ними визнаються в повному обсязі та вони не заперечують проти їхнього задоволення. Розгляд справи просили здійснити за їхньої відсутності.
Представник відповідача П`ядицької сільської ради в судове засідання не з`явився подав до суду клопотання, в якому просив розгляд справи здійснити за його відсутності.
В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
З`ясувавши позицію сторін щодо суті спору, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у ній докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.
Згідно п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач-визнати позовна будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі своє підтвердження в повному обсязі не знайшли.
Судом встановлено, що згідно довідки, виданої старостою с. Велика Кам`янка, Фатовець П`ядицької сільської ради №13/15-08/08 від 05 березня 2018 року ОСОБА_7 , 2965 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , належала частка житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Господарство за адресою АДРЕСА_1 відноситься до колгоспного двору. Станом на 01.07.1990 року в спадковому житловому будинку проживали: ОСОБА_5 , 1965 р.н., голова двору, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_1 , 1965 р.н. – дружина; ОСОБА_8 , 1983 р.н. – дочка; ОСОБА_3 , 1988 р.н. – син; ОСОБА_4 , 1990 р.н. – дочка. 
Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 03.06.2024р. за адресою АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 71.2 кв.м, спорудженого 1960 р., комори «Б» (1962 р.), стайні «В» (1962 р.), стодоли «Г» (1962 р.), криниця «№1» (1981р.), стодоли літ «Ж» (1981 р.), гаражу літ. «З» (1981р.), стайні літ. «К» (1960 р.), огорожі «№2,4», вимощення «І» (1990 р.).
Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.
Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.
Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц.
Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.
Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц.
Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору.
Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.
14 лютого 1987р. ОСОБА_9 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила своє дошлюбне прізвище на « ОСОБА_10 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
Згідно акта обстеження місця проживання від 24 січня 2025 року, складеного старостою Великокам`янського старостинського округу, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 з 1989 року – з дня купівлі продажу житлового будинку у ОСОБА_6 .
В даній справі встановлено, що станом на 01.07.1990р. позивач, її чоловік, а також їхні діти (двоє доньок та син) були членами колгоспного двору, а тому кожному із них належало по 1/5 частці в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Виконавчим комітетом П`ядицької сільської ради об`єднаної територіальної громади Коломийського району Івано-Франківської області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема і на 1/5 частку вищевказаного домоволодіння.
Заповіт від імені померлого ОСОБА_5 , 1965 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не посвідчувався виконкомом Великокам`янської сільської ради.
Положеннями ст. 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Ч.1 2 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки
Згідно ч.1, 3 ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (день смерті), вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом 6-місячного строку. 
07.03.2018р. ОСОБА_1 подала до Першої Коломийської районної держнотконтори заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_5 .
Іншими спадкоємцями, які прийняли спадщину та подали до нотаріуса заяви є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , кожен з яких претендував на 1/3 частку майна спадкодавця.
Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Пунктом 23 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008№ 7«Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Постановою державного нотаріуса Коломийської державної нотаріальної контори від 30 жовтня 2024 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Рішення нотаріуса мотивовано тим, що з представлених спадкоємицею документів слідує, що право власності на спадкове нерухоме майно не зареєстроване. Правовстановлювальний документ, який підтверджує право власності на житловий будинок відсутній.
Отже, належними письмовими доказами була підтверджена неможливість оформлення позивачем в нотаріальній конторі своїх прав спадкоємця на нерухоме майно, яке залишилося після смерті її чоловіка, що призвело до необхідності звернення до суду з даним позовом.
З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що в силу переходу прав спадкодавця до його спадкоємця, дружина ОСОБА_1 отримала в порядку спадкування за законом 1/3 частки, яка належала її чоловікові ОСОБА_5 , що становить 1/15 частки домоволодіння.
Судові витрати покласти на позивачку.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 328, 392, 1216-1218, 1222, 1223, 1233-1236, 1247, 1268, 1296, 1297 ЦК України, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , П`ядицької сільської ради про визнання права на спадкове майно - задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/15 (одна п`ятнадцята) частки житлового будинку позначеного в технічному паспорті літерою «А», загальною площею 56,8 кв.м, житловою площею 38,2 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами: «Б» - комора, «В» - Стайня, «Г» - Стодола, «№1» - Криниця, «№2,3» - Огорожа, «І» - Вимощення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В задоволенні решти частин позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідачі: П`ядицька сільська рада, вул. Петлюри, 20, с. П`ядики, Коломийського району івано-Франківської області;
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: 	Сольський В. В.