ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/15943/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Чепурнова Д.В., Коршуна А.О., 

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 в адміністративній справі №160/15943/24 за позовом  ОСОБА_1 до  ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить;
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачеві у виключенні з військового обліку;
- зобов`язати відповідача виключити з військового обліку позивача як особу, засуджену до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину.
Позов обґрунтовано тим, що позивач як особа, яка засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, має право на виключення його з військового обліку на підставі п.6 ч.6 ст.37 Закону №2232-XII, однак відповідачем протиправно відмовлено у вчиненні цих дій.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 в адміністративній справі №160/15943/24 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Третього апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.09.2010р. в справі № 1-176/10/0408 позивача визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст..15, ч.3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 4 (чотири) років позбавлення волі.
14.05.2024р. представник позивача звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виключення з військового обліку, до якої серед іншого долучено копія означеного вище вироку.
Листом відповідача від 16.05.2024р. за № 4/5574 позивача повідомлено, що для виключенню його з військового обліку військовозобов`язаних згідно чинного законодавства не має законних підстав.
Указані обставини й слугували підставою для звернення до суду із цим позовом.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх обгрунтованості.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з ч.5 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.036.1992 року №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин).
За приписами ст.1 цього Закону захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (частини перша).
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку (частина третя).
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки) (частина сьома).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.
Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Відповідно до пункту 6 частини 6 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які: були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Системний аналіз зазначеної норми свідчить про те, що законодавець пов`язує можливість виключення особи з військового обліку саме з двома юридичними фактами у їх сукупності:
-засудження особи до покарання у виді позбавлення волі; 
- вчинення нею тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Встановлено, що позивач звертаючись до відповідача та посилаючись на означену норму, позивач просив виключити із військового обліку за вчинення тяжкого злочину, враховуючи, що вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.09.2010р. в справі № 1-176/10/0408 позивача визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст..15, ч.3 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 4 (чотири) років позбавлення волі та відповідно до частини 6 статті 12 Кримінального кодексу України вчинений позивачем злочин відносить до тяжких.
Як убачається з вироку суду, позивача засуджено за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України (з урахуванням положень статті 15 цього Кодексу), а не за частинами третьою чи четвертою статті 12 Кримінального кодексу України. Натомість положення частин третьої та четвертої статті 12 Кримінального кодексу України підлягають застосуванню виключно з метою визначення категорії вчиненого кримінального правопорушення. 
Враховуючи санкцію частини третьої статті 185 Кримінального кодексу України у редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення, а також положення статті 12 цього Кодексу, інкриміноване позивачу діяння відносилося до категорії злочинів середньої тяжкості.
Отже, оскільки позивач не був засуджений за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, на нього не поширюється дія частини шостої статті 37 Закону №2232-ХІІ у відповідній редакції.
Доводи апелянта про необхідність застосування зазначеної норми є помилковими, оскільки ґрунтуються на її довільному тлумаченні та фактично ігнорують встановлені законом критерії її застосування.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.08.2024 в адміністративній справі №160/15943/24- залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов 

суддя А.О. Коршун