Справа № 342/871/25 
Провадження № 22-ц/4808/384/26 
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Городенківського районного суду від 15 січня 2026 року, ухвалене в складі судді Федів Л.М. у м. Городенці, повний текст якого складено 15 січня 2026 року, у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,
в с т а н о в и в:
У вересні 2025 року  ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.
В обґрунтування позову зазначила, що з 07 червня 2007 року до 08 червня 2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач добровільно не приймав участі в матеріальному забезпеченні сина, а тому восени 2021 року вона звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на неповнолітню дитину. І 07.10.2021 рішенням Городенківського районного суду в справі № 342/1130/21 було встановлено стягнення з ОСОБА_1 в її користь аліментів в розмірі 1/4 частини від заробітку відповідача на утримання неповнолітньої дитини до досягнення повноліття.
ІНФОРМАЦІЯ_2 їхньому синові ОСОБА_5 виповнилося 18 років. У зв`язку із досягненням дитиною повноліття, стягнення аліментів припинено, про що свідчить Постанова про закінчення виконавчого провадження № 67326923, видана 26.08.2025 Городенківським відділом ДВС у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
З липня 2022 року позивач із сином живе в Італії, з квітня 2023 року зареєстрованим місцем постійного їхнього проживання є: АДРЕСА_1 .
З метою отримання професії у вересні 2022 року ОСОБА_5 вступив на навчання до Державного економіко-технічного інституту О.Ф. Моссотті в м. Новара. На цей час ОСОБА_6 зарахований учнем до класу ЗВТ «Туризм» вказаного навчального закладу, що підтверджується довідкою від 08.08.2025 із перекладом на українську мову. Тобто їхня дитина навчається на стаціонарній формі та не може працевлаштуватися, у зв`язку із чим перебуває на її утриманні.
Позивач працює, однак самостійно нести всі фінансові витрати з приводу навчання та забезпечення сталого побуту, лікування тощо сина ОСОБА_5 не має можливості. Тому вона змушена звернутися до суду із даною позовною заявою.
Зазначає що відповідач фізично здоровий, працює викладачем в Городенківському ліцеї, де отримує сталий заробіток. Йому відомо про навчання сина ОСОБА_5 в Державному економіко-технічному інституті О.Ф. Моссотті в м. Новара на спеціальності «Туризм».
Вважає, що ОСОБА_1 без погіршення свого матеріального становища може сплачувати аліменти на час навчання повнолітнього сина, який не має самостійного джерела доходів, знаходиться виключно на утриманні матері та потребує матеріальної допомоги.
Просить ухвалити рішення, яким стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в її користь на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, аліменти в розмірі 1/4 частини від доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з цим позовом до закінчення ним навчання, але не більше, ніж до досягнення дитиною 23 років.
Рішенням Городенківського районного суду від 15 січня 2026 року позов задоволено частково. Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у розмірі 1/6 частини доходу ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з 04.09.2025 до припинення навчання, але не пізніше ніж до досягнення ОСОБА_4 двадцяти трьох років. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає що в описовій частині судового рішення помилково вказано по-батькові дитини « ОСОБА_7 ».
Також покликається на те, що доказ, іменований в оригіналі як SI DICHIARA (в перекладі «Засвідчується»), про те (в перекладі на українську), що «учень БАМБУХ ПАВЛО, який народився в СТРІЛЬЧЕ (УКРАЇНА) 25/08/2007 року і який мешкає у НОВАРІ по ПРОСПЕКТУ МАДЗІНІ, 33, зарахований до класу ЗВТ ТУРИЗМ цього інституту на 2025/2026 навчальний рік», не є і не може бути допустимим доказом для суду в Україні, оскільки не є апостилем, в т.ч. на ньому чи до нього апостилю немає і бути не може, бо ця довідка не призначена для представлення у державні органи виконавчої влади або приватні організації, які надають громадсько-значущі послуги. На такому документі органи державної виконавчої влади Італії не могли і не можуть зробити апостиль.
Вважає, що така довідка може бути підробленою, оскільки не містить апостилю.
Доказ, який переведено на українську як ДЕМОГРАФІЧНІ ПОСЛУГИ, ОРГАНІЗАЦІЙНА ОДИНИЦЯ: ВІДДІЛ РЕЄСТРАЦІЇ ГРОМАДЯН, Новара 26/04/2023, Пані БАМБУХ НАТАЛІЇ, ПР. МАДЗІНІ №33 ч. 2 і 26, 28100 НОВАРА НО, Справа № 1121 від 26/04/2023, Тема: Заява про реєстрацію в реєстрі населення. Квитанція і повідомленням про початок провадження, має значну давність – від 26.04.2023, і теж не містить апостилю.
Поданий позивачем судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на неповнолітнього сина, виданий 07.10.2021 Городенківським районним судом в справі № 342/1130/21, не має жадного відношення до цієї справи.
Посилається на те, що відповідно до ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
В силу приписів пункту д) ч. 2 ст. 1 Гаазької конвенції Довідка Державного економіко-технічного інституту О.Ф. Массотті, Новара, Італійська Республіка, 28.08.2025, переклад з італійської мови на українську мову в Бюро перекладів «40 МОВ», офіційний перекладач Володимир Осадчук, видані особою приватного права, є офіційними документами та на них поширюються вимоги цієї Конвенції.
А статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення апостилю компетентним органом держави, в якій документ був складений.
До переліку країн-учасниць Гаазької Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, відноситься і Італія (Республіка Італія). Таким чином, для цілей прийняття документа, складеного у вказаній державі та звільнення його від процедури консульської легалізації, цей документ повинен містити апостиль або бути скріпленим з апостилем.
Тому вважає, що позивачем подано до суду в якості доказів іноземні документи без апостилю компетентного органу держави, в якій вони нібито видані. Отже, такі без апостилю не можуть вважатись належними та допустимими доказами.
Також, на думку представника апелянта, ні представник позивача, ні суд не визначилися з діями у випадку припинення сином навчання чи виключенням його із навчального процесу. Суд вирішив стягувати аліменти безвідносно до того чи буде син сторін навчатися до 23 років.
Вказує, що за кордоном діти нерідко поєднують навчання з роботою. Як правило ті, хто опановують туристичний бізнес, одночасно навчаються та працюють в готелях, ресторанах, кафе, інших закладах для туристів і отримують не менше мінімальної заробітної плати у відповідній державі. Відтак, суд мав би з`ясувати чи потребує ОСОБА_4 додаткового утримання, якщо одночасно працює та навчається.
Вважає, що сторона позивача не підтвердила належними доказами факт навчання повнолітньої дитини, що є однією з обов`язкових умов, які мали б бути доведені під час судового розгляду. Тому оскаржуване рішення ухвалене на припущеннях, є незаконним та свавільним, бо долучені у справу іноземні документи про навчання повнолітньої дитини позивача не пройшли спрощену процедуру легалізації, а тому не є належними доказами.
Просить скасувати рішення Городенківського районного суду від 15 січня 2026 року та постановити нове про відмову позивачу в задоволені позову, вирішити питання судових витрат по справі.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 13 ст. 7, ч. 4 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 07.06.2007 по 08.06.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі.
За час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_7 у сторін народився син ОСОБА_4 .
Згідно копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого повторно Городенківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коломийському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Мінстерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 06.04.2022, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Городенка, Городенківський район, Івано-Франківська область Його батьками є: мати – ОСОБА_3 , батько – ОСОБА_1 (а.с. 7).
Рішенням Городенківського районного суду від 08 червня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрований 07 червня 2007 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Городенківського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №59, розірвано. Після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_3 прізвище « ОСОБА_9 » (а.с. 14-16).
Витягами з реєстру територіальної громади № 2025/012547408 від 29.08.2025 та № 2025/012607393 від 31.08.2025 стверджується, що позивач ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6, 8).
Судовим наказом від 07.10.2021, виданим Городенківським районним судом Івано-Франківської області, було вирішено стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмір 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Стягнення аліментів призначено з 22.09.2021 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17).
Як слідує із постанови старшого державного виконавця Городенківського відділу державної виконавчої служби у Коломийському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про закінчення виконавчого провадження від 26.08.2025, виконавче провадження з примусового виконання судового наказу № 342/1130/21, виданого 07.10.2021 Городенківським районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, закінчено. Дитині виповнилось 18 років. Заборгованості по аліментах немає (а.с. 18).
Встановлено також, що згідно перекладу з італійської мови на українську довідки про реєстрацію, виданої Відділом реєстрації громадян муніципалітету Новари, справа № 1121 від 26.04.2023, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 26.04.2023 зареєстровані на проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-11).
Довідкою Державного економіко-технічного інституту О.Ф. Массотті, Новара, Італійська Республіка, 28.08.2025, переклад з італійської мови на українську здійснено Бюро перекладів «40 МОВ», офіційний перекладач Володимир Осадчук, засвідчується, що учень ОСОБА_6 , який народився в Стрільче (Україна) ІНФОРМАЦІЯ_9 , і який мешкає у АДРЕСА_3 , зарахований до класу ЗВТ Туризм цього інституту на 2025/2026 навчальний рік (а.с. 12-13).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що повнолітній ОСОБА_4 має вік, який перевищує 18, але є меншим 23 років, і продовжує навчання, у зв`язку з чим об`єктивно позбавлений можливості працевлаштування, потребує матеріальної допомоги батьків. А твердження позивача про те, що відповідач фізично здоровий, працює, отримує сталий заробіток, отже може надавати сину таку допомогу, відповідачем не спростовано. На підтвердження продовження навчання сина позивачем надано належні докази, а доводи представника відповідача про неналежність таких є безпідставними. З урахуванням обставин справи, вимог розумності та справедливості суд вважав необхідним та можливим стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини від доходу відповідача, щомісячно на період навчання, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 04 вересня 2025 року, до припинення навчання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не пізніше ніж до досягнення ним 23 років. Також, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги про стягнення аліментів, суд дійшов висновку про стягнення судового збору у розмірі 1211,20 грн з відповідача в дохід держави.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, є одним із способів захисту інтересів таких, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для забезпечення життєдіяльності, оскільки на період навчання вони не мають самостійного заробітку та потребують матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Наведеному відповідають і роз`яснення, надані в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року.
Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2 ) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Судом встановлено, що повнолітній син сторін  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю в м. Новара, Італійська Республіка; продовжує навчання у Державному економіко-технічному інституту О.Ф. Массотті, Новара, клас ЗВТ Туризм, а отже перебуває у статусі студента, який потребує утримання.
Натомість  ОСОБА_1 є офіційно працевлаштованим, отримує стабільний дохід, інших утриманців не має, що ним не заперечено. Отже, апелянт має реальну матеріальну можливість надавати сину необхідну матеріальну допомогу на період навчання.
Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, слід стягувати аліменти у розмірі 1/6 частини від доходу відповідача щомісячно на період навчання, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 04 вересня 2025 року, до припинення навчання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не пізніше ніж до досягнення ним 23 років.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що позивачем подано до суду в якості доказів продовження навчання сина іноземні документи без апостилю компетентного органу держави, в якій вони видані, тому такі не можуть вважатись належними та допустимими доказами, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст. 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.
10 січня 2002 року Верховною Радою України прийнято Закон №2933-III, відповідно до якого Україна приєдналася до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів.
Конвенція 1961 року набрала чинності в Україні 22 грудня 2003 року.
Статтею 1 Конвенції 1961 року передбачено, що ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.
Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.
Однак ця Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; b) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.
Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений (ст. 3 Конвенції 1961 року).
У Рекомендації Ради Європи № R (2002)2 «Про доступ до офіційних документів» від 21 лютого 2002 року зазначено, що «офіційні документи» означають будь-яку інформацію, яка є записаною в будь-якому вигляді, вироблена або отримана органами державної влади і пов`язана з будь-якою державною або адміністративною функцією.
Натомість, подана позивачем довідка Державного економіко-технічного інституту О.Ф. Массотті, Новара, Італійська Республіка, від 28.08.2025 не видана органами державної влади і не є офіційним документом в розумінні ст. 1 Конвенції 1961 року (зокрема, як посилався представник позивача – п. d) офіційним свідоцтвом). Тому для цілей прийняття документа не повинна містити апостиль або бути скріплена з апостилем.
Посилання апелянта на те, що в іншому разі такі документи можуть вважатися підробленими, необґрунтовані. Подані докази містять підписи уповноважених осіб і печатки, і в суду немає підстав сумніватися в їх достовірності.
При цьому, представником відповідача не заперечено можливість батька сплачувати аліменти, зосередившись на недостовірності, на його думку, доказів про навчання сина.
Щодо того, що, на думку представника апелянта, ні представник позивача, ні суд не визначилися з діями у випадку припинення сином навчання чи виключенням його із навчального процесу, то такі теж безпідставні.
Частиною 2 ст. 199 СК України визначено, що право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
І оскаржуваним рішенням вирішено стягувати аліменти з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 щомісячно, починаючи з 04.09.2025 року, до припинення навчання, але не пізніше, ніж до досягнення ОСОБА_4 23 років.
Доводи представника апелянта про те, що син відповідача може працювати, поєднуючи навчання з роботою, і таким чином не потребувати батьківської матеріальної допомоги, є голослівними і нічим не підтвердженими. Матеріали справи не містять жодних доказів про те, що син сторін працює, отримує дохід, і у зв`язку з цим не потребує допомоги батьків.
Відтак доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, не підтверджуються матеріалами справи, зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки рішення суду першої інстанції не змінюється та не скасовується, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Згідно вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Городенківського районного суду від 15 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:         О.О. Томин
Судді:         І.В. Бойчук
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 13 березня 2026 року.