ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 280/5808/23
адміністративне провадження № К/990/9997/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є.,
суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,
секретаря судового засідання Бенчук О.О.
за участі:
представника позивача: Божка А.В.
представника відповідача: Прокоф`єва С.А.,
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» 
на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року (судді Семененко Я.В. (доповідач), Бишевська Н.А., Добродняк І.Ю.)
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» 
до Запорізької митниці 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1.Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» (далі також - Позивач, ТОВ «Слов`янський пух Україна») звернулось до суду з позовом до Запорізької митниці (далі також _ Відповідач), в якому просило:
- визнати протиправними дії Запорізької митниці, які полягали у відмові в підготовці у строк, передбачений чинним законодавством України, висновків про повернення ТОВ «Слов`янський пух Україна» з Державного бюджету України надмірно сплачених митних платежів, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, в розмірі 158 193,74 грн відповідно до заяви ТОВ «Слов`янський пух Україна» за вих. №0305/23-02 від 3 травня 2023 року (вх. №2447/14-24 від 4 травня 2023 року відповідно до даних Запорізької митниці);
- зобов`язати Запорізьку митницю підготувати висновки про повернення ТОВ «Слов`янський пух Україна» з Державного бюджету України надмірно сплачених митних платежів, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, в розмірі 158193,74 грн відповідно до заяви ТОВ «Слов`янський пух Україна» за вих. №0305/23-02 від 3 травня 2023 року (вх. №2447/14-24 від 4 травня 2023 року відповідно до даних Запорізької митниці).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Слов`янський пух Україна» зазначило, що Запорізька митниця, на порушення вимог чинного законодавства, не перерахувала надміру сплачених ним митних платежів та не врахувала, що на спірні правовідносини положення Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі також - Закон про ТОТ ) не поширюють свою дію, а тому не можуть бути правовою підставою для неперерахування відповідних коштів.
1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Запорізький окружний адміністративний суд своїм рішенням від 29 вересня 2023 року позов задовольнив: 
- визнав протиправними дії Запорізької митниці щодо відмови у підготовці у строк, передбачений чинним законодавством України, висновків про повернення ТОВ «Слов`янський пух Україна» з державного бюджету України надмірно сплачених митних платежів, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, в розмірі 158 193,74 грн відповідно до заяви ТОВ «Слов`янський пух Україна» за вих. №0305/23-02 від 3 травня 2023 року (вх. №2447/14-24 від 4 травня 2023 року відповідно до даних Запорізької митниці);
- зобов`язав Запорізьку митницю підготувати висновки про повернення ТОВ «Слов`янський пух Україна» з державного бюджету України надмірно сплачених митних платежів, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, в розмірі 158 193,74 грн відповідно до заяви ТОВ «Слов`янський Пух Україна» за вих. №0305/23-02 від 3 травня 2023 року (вх. №2447/14-24 від 4 травня 2023 року відповідно до даних Запорізької митниці).
- стягнув на користь ТОВ «Слов`янський пух Україна» судовий збір в розмірі 2684,00 грн. (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької митниці.
Ухвалюючи це рішення, Суд першої інстанції вказав, що:
митний орган не встановив обставин, які б могли бути підставою для відмови у поверненні коштів;
господарська операція, за якою надмірно сплачено митні платежі, відбувалась до тимчасової окупації міста Василівка Запорізької області, а тому посилання на частину другу статті 13 Закону про ТОТ є безпідставним;
є безпідставними посилання представника митного органу на положення частини шостої статті 13, оскільки відповідно до зазначеної норми забороняється переказ коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України;
Водночас суду не надано доказів на підтвердження того, що Позивач просив перевести кошти на тимчасово окуповану територію України.
Крім того, Суд першої інстанції зазначив, що митний орган не є органом, який здійснює операції з переведення коштів. До повноважень митного органу належить лише формування або відмова у формуванні висновків про повернення коштів, а питання переведення коштів платнику податків є компетенцією органів Казначейства, які і мають встановлювати наявність заборон та обмежень щодо переведення коштів на розрахунковий рахунок платника податків, який зазначений у заяві про повернення коштів.
Суд першої інстанції додатковим рішенням від 20 жовтня 2023 року стягнув на користь ТОВ «Слов`янський пух Україна» витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької митниці.
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 13 лютого 2024 року апеляційні скарги Запорізької митниці задовольнив; рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 20 жовтня 2023 року скасував та прийняв нову постанову, якою відмовив у задоволенні позову ТОВ «Слов`янський пух Україна».
Ухвалюючи постанову, апеляційний суд вважав, що, Відповідач, відмовляючи у перерахуванні надміру сплачених митних платежів, ухвалив рішення, що відповідає положенням частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) з посиланням на таке:
- зареєстрованим місцезнаходженням ТОВ «Слов`янський Пух України» є тимчасово окупована територія України. У зв`язку з чим, здійснення ним господарської діяльності, у тому числі у вигляді отримання надміру сплачених митних платежів, з урахуванням частини другої статті 13 Закону про ТОТ, можливо за умови зміни його податкової адреси на іншу територію України;
- підприємство не змінило податкову адреса на іншу територію України, а тому суд апеляційної інстанції погоджується з позицією відповідача щодо відсутності на теперішній час підстав для повернення позивачу надміру сплачених митних платежів;
- безпідставним є посилання Позивача на положення частини першої статті 13 Закону про ТОТ, адже частина друга цієї статті визначає пряму заборону на здійснення господарської діяльності підприємствам, місцезнаходження яких є тимчасово окуповані території. І така заборона встановлена безвідносно до переліку тимчасово окупованих територій України, який наведено частині першій статті 3 Закону. Визначальним є те, що така територія визнана тимчасово окупованими територіями України.
2. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
2.1. Доводи Позивача (особи, яка подала касаційну скаргу)
Не погодившись із вказаною постановою Третього апеляційного адміністративного суду, ТОВ «Слов`янський пух Україна» подало до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати її та залишити в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року і додаткове рішення цього ж суду від 20 жовтня 2023 року.
Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанцій у цій справі, як зазначив у касаційній скарзі Позивач, є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, що передбачені пунктами 3 четвертої частини статті 328 КАС України.
Скаржник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що частина друга статті 13 Закону про ТОТ визначає пряму заборону на здійснення господарської діяльності підприємствам, місцезнаходженням яких є тимчасово окуповані території, та що така заборона встановлена безвідносно до переліку тимчасово окупованих територій України, який наведено в частині першій статті 3 цього Закону. Наголошує, що законодавець чітко та однозначно передбачив, що в умовах воєнного стану саме Кабінет Міністрів України, якому законодавцем делеговано право визнавати певні території України тимчасово окупованими, може поширити дію положень статті 13 Закону про ТОТ на території, які ним же визнані тимчасово окупованими в умовах воєнного стану.
ТОВ «Слов`янський пух Україна» також зауважує, що апеляційний суд помилково не врахував у своєму рішенні лист Секретаріату Кабінету Міністрів України № 16059/0/2-23 від 26 червня 2023 року. Цим листом підтверджується, що Кабінет Міністрів України не приймав жодних рішень про поширення дії статті 13 Закону про ТОТ на тимчасово окуповану територію, зокрема місто Василівка Запорізької області.
Крім того, як вважає позивач, апеляційний суд проігнорував доказ, наданий скаржником у першій інстанції разом з його відповіддю на відзив, який свідчить про те, що на рахунок скаржника з бюджету перераховуються кошти на виконання судових рішень, що набрали законної сили. Ці кошти перераховуються відповідним територіальним органом Державної казначейської служби України.
За доводами скаржника, апеляційний суд не звернув уваги на платіжну інструкцію № 2260 від 21 червня 2023 року, що підтверджує оплату судового збору з рахунку скаржника за подання позовної заяви. Ця оплата відбулася з рахунку, використання якого не обмежене для фінансування платежів до Державного бюджету України.
2.1. Доводи Відповідача (особи, яка подала відзив касаційну скаргу)
Відповідач не погоджується з вимогами касаційної скарги, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, рішення суду апеляційної інстанції у цій справі - законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права із повним та всебічним з`ясуванням обставин в адміністративній справі.
Як вважає представник Відповідача, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, свого обґрунтовано врахував, що Позивач зареєстрований на тимчасово окупованій території й дії щодо перереєстрації свого місця знаходження не здійснює.
На підстав аналізу норм законодавства, що регулює спірні правовідносини вважає, що законом встановлено заборону на здійснення суб`єктами господарювання своєї діяльності, якщо їхньою юридичною адресою було визначено тимчасово окуповану територію України. Однак, до недавнього часу ця норма не була обов`язковою до виконання для суб`єктів господарювання, місцезнаходженням яких було визначено території України, тимчасово окуповані після 24 лютого 2022 року.
Це, на думку представника Відповідача обумовлено тим, що стаття 3 Закону тимчасово окупованими територіями (виключно для цілей застосування цього нормативного акту) визначала:
1) сухопутну територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях;
2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;
3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України;
4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
При цьому згідно з частиною другою статті 1 Закону Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими російською федерацією з 20 лютого 2014 року;
Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими російською федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією російської федерації) починаючи з 07 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначені Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.
Таким чином, як стверджує представник Позивача, для суб`єктів господарювання, місцезнаходженням яких були території Автономної Республіки Крим та території територіальних громад, вказані у згаданому вище переліку, виконання вимоги про перереєстрацію юридичної адреси було обов`язковим з 2014 року.
З територіями, тимчасово окупованими після 24 лютого 2022 року, було по-іншому. Згідно з частиною третьою статті 1 Закону про ТОТ дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, мали визначатися Кабінетом Міністрів України. Але з перших днів повномасштабного російського вторгнення ця функція була закріплена не за Урядом. Таким чином, до суб`єктів господарювання, місцезнаходженням яких були відповідні території, вимога про перереєстрацію у імперативному порядку не застосовувалася.
Так, у зв`язку з прийняттям Постанови Кабінету Міністрів України від 6 грудня 2022 року № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» право затверджувати перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією (далі - Перелік) було передано Міністерству з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (далі - Мінреінтеграція).
27 грудня 2022 року набув чинності наказ Мінреінтеграції від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (далі - Наказ № 309). Тобто, як вважає представник Відповідача, створені передумови для виконання вимог закону, а отже, усі суб`єкти господарювання, які знаходяться у Переліку, у т.ч. тимчасово окуповані з 24 лютого 2022 року, мають вжити заходів з перереєстрації юридичних адрес на підконтрольну територію України для того, щоб продовжувати свою діяльність на законних підставах і ніякого рішення Кабінету Міністрів України для поширення реалізації статті 13 Закону про ТОТ не потрібно.
Не погоджується Відповідач і з доводами Позивача щодо необхідності залишення в силі додаткового рішення суду першої інстанції про стягнення витрат на правничу допомогу з посиланням на не співмірність таких зі складністю справи, часом, витраченим на виконання послуг та обсягом наданих послуг.
В обґрунтування цього представник покликається на те, що Позивач не одноразово укладає договір про надання правової допомоги з адвокатом Божко Андрієм Володимировичем для правової допомоги. Отже, адвокат представляє інтереси у суді, тому обставини справи йому добре відомі (прикладом можуть слугувати справи №280/5805/23, №280/5806/23, №280/5807/23, №280/5809/23).
Також представник Відповідача покликається на те, що за результатом аналізу наданих до суду адвокатом документів виникають запитання щодо того, як він міг знати заздалегідь, які правничі дії відбудуться під час судового розгляду та їх вартість, оскільки рахунок за правову допомогу був виставлений ще до початку провадження у справі №280/5808/23. Крім того, Позивач не надав доказів відсутності у компанії "Слов`янський пух Україна" юрисконсульта та потреби у послугах адвоката, а також економічної доцільності співпраці з адвокатським об`єднанням.
Також представник Відповідача подав клопотання про залишення без розгляду касаційної скарги з посиланням на те, що договір Позивача з адвокатом є нікчемним, адже відповідно до положень статті 13 Закону про ТОТ правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України. Отже, законом встановлено заборону на здійснення суб`єктами господарювання своєї діяльності, якщо їхньою юридичною адресою було визначено тимчасово окуповану територію України.
3. РУХ СПРАВИ 
Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 5 листопада 2025 року справу № 280/5808/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 346 КАС України.
Обґрунтовуючи наявність підстави для такої передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вказала на потребу у відступі від висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний господарський суд), викладених у постановах від 07 березня 2024 року у справі № 910/9680/23, від 23 жовтня 2023 року у справі № 916/1650/23 та від 03 жовтня 2025 року у справі № 908/1162/23, щодо поширення положень статей 13 та 13-1 Закону про ТОТ на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою 22 січня 2026 року справу № 280/5808/23 повернуто відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Постановляючи ухвалу Велика Палата Верховного Суду указала, що: 
зміст наведених рішень Касаційного господарського суду, від висновків яких просить відступити колегія суддів Касаційного адміністративного суду дає змогу зрозуміти, що вони прийняті у справах за подібних між собою договірних правовідносин, пов`язаних із стягненням боргу за виготовлену та поставлену особами або спожиту особами електроенергію, які у період з 25 лютого 2022 року по грудень 2022 року перебували на ТОТ.
- такі правовідносини не є подібними до тих, які стали предметом розгляду справи № 280/5808/23, оскільки їх зміст стосується процедури повернення позивачу додатково сплачених ним митних платежів на підставі рішення Запорізької митниці про коригування митної вартості товарів № UA112020/2022/000001/2 від 06 січня 2022 року, яке в подальшому було скасоване у судовому порядку.
З урахуванням цього Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що правовідносини у справі № 280/5808/23 не є подібними до правовідносин у наведених справах, які були на розгляді Касаційного господарського суду, оскільки виникли в інший період, ніж той, що досліджувався цим судом та відрізняються як предметом так і суб`єктним складом.
Крім того, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду побудовані на аналізі норм статті 2 та пункту 1 частини першої статті. Натомість норми абзаців 2 частини першої статті 13, 13-1 цього Закону про ТОТ, про застосування яких йде мова в ухвалі Касаційного адміністративного суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, стосуються ТОТ та надр під нею, передбачених у пункті 3 частини першої статті 3 Закону про ТОТ.
За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що передача цієї справи на її розгляд на підставі частини третьої статті 346 КАС України є необґрунтованою, оскільки постанови Касаційного господарського суду, від висновків яких просила відступити колегія суддів Касаційного адміністративного суду, прийняті у справах, правовідносини у яких не є подібними до справи № 280/5808/23.
Отримавши справу КАС ВС прийняв її до провадження та призначив до судового розгляду. 
3. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ 
ТОВ «Слов`янський Пух Україна» зареєстроване за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 3, м. Василівка, Запорізька область.
6 січня 2022 року митний орган за результатами митного оформлення поданої Позивачем митної декларації прийняв рішення про коригування митної вартості товарів №UA112020/2022/000001/2.
Для випуску імпортованого товару у вільний обіг Позивачем додатково сплатив митні платежі на суму 158 193,74 грн.
Позивач оскаржив до суду рішення про коригування митної вартості товарів від 6 січня 2022 року №UA112020/2022/000001/2.
Запорізький окружний адміністративний суд своїм рішенням від 13вересня 2022 року у справі №280/3376/22 позовні вимоги ТОВ «Слов`янський Пух Україна» задовольнив, визнав протиправним та скасував рішення Запорізької митниці про коригування митної вартості товарів №UA112020/2022/000001/2 від 6 січня 2022 року.
Це рішення залишив без змін Третій апеляційний адміністративний суд своєю постановою від 7 лютого 2023 року.
У зв`язку із набранням законної сили вищезазначеним рішенням суду, Позивач звернувся до Відповідача з заявою від 3 травня 2023 року про повернення коштів з бюджету.
За результатом розгляду заяви ТОВ «Слов`янський Пух Україна» Відповідач направив лист-відповідь від 12 травня 2023 року № 7.20-1/7.20-15-01/14/1381, яким повідомив суб`єкта про таке:
- на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, скасоване рішення про коригування митної вартості товарів;
- норми законодавства в частині правочинів щодо суб`єктів господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія України;
- Відповідач подав запит до Головного управління ДПС у Запорізькій області щодо перереєстрації юридичної адреси та, зокрема, зміни податкової адреси ТОВ «Слов`янський Пух Україна» на територію, підконтрольну Україні.
У відповідь на вищезазначений лист Позивач направив лист від 15 травня 2023 року вих.№1505/23-01.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи й висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, враховуючи наведені в ухвалі Великої Палати Верховного Суду висновки, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Ключовим для розв`язання спору є питання застосовності законодавчих обмежень, що регулюють провадження господарської діяльності та проведення розрахунків із суб`єктами господарювання, зареєстрованими на тимчасово окупованих територіях України (далі також - ТОТ), - до правовідносин, пов`язаних із поверненням таким суб`єктам надміру сплачених митних платежів.
Позиція Запорізької митниці полягала в тому, що ТОВ «Слов`янський пух Україна», будучи зареєстрованим у м. Василівка Запорізької області, яке включено до переліку тимчасово окупованих територій, позбавлене права на повернення надміру сплачених митних платежів. На думку Відповідача, реєстрація суб`єкта господарювання на ТОТ сама по собі є достатньою підставою для застосування до нього обмежень, передбачених чинним законодавством.
Позивач, своєю чергою, обґрунтовував свою позицію тим, що застосування таких обмежень можливе виключно за наявності відповідного рішення Кабінету Міністрів України, яким офіційно визначається перелік територій, на яких запроваджуються обмеження господарської діяльності, фінансових операцій або розрахунків із суб`єктами, що там зареєстровані. Відсутність такого рішення, на переконання Позивача, унеможливлює застосування до нього заборон, що обмежують реалізацію права на повернення надміру сплачених митних платежів, передбаченого Митним кодексом України.
Так, відповідно до частини першої статті 301 Митного кодексу України (надалі також - МК України) повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів здійснюється відповідно до Бюджетного та Податкового кодексів України (далі також - ПК України).
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 ПК України надміру сплачені грошові зобов`язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету або на єдиний рахунок понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.
Відповідно до частини восьмої статті 301 МК України повернення не здійснюється:
1) якщо сума митних платежів, що підлягає поверненню, не перевищує 20 гривень;
2) в інших випадках, встановлених Податковим кодексом України.
Стаття 43 ПК України визначає умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені
Так, за змістом пункту 43.1 статті 43 ПК України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
Відповідно до пункту 43.3 статті 43 ПК України обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання та пені є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які повертаються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік за результатами проведення перерахунку його загального річного оподатковуваного доходу) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми та/або пені.
Згідно з пунктом 43.4 статті 43 ПК України платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на рахунок платника податків у банку, небанківському надавачу платіжних послуг; на єдиний рахунок (у разі його використання); на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, небанківському надавачу платіжних послуг.
Як передбачає пункт 43.5 статті 43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення належних сум коштів з відповідного бюджету або з єдиного рахунку та подає його для виконання до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Верховний Суд неодноразово, зокрема, в постанові від 9 листопада 2023 року у справі № 640/27332/21, на підставі аналізу наведених норм вказував, що платник податків у наданий законодавством строк (1095 днів), що настає за днем виникнення такої переплати, має право звернутися до контролюючого органу із заявою про повернення помилково та/або надмірно сплачених платежів. Водночас обов`язковою передумовою повернення платнику податків надміру/помилково сплачених коштів є одночасна наявність наступних обставин: 1) відсутність у такого платника податкового боргу; 2) подання платником податків заяви про повернення коштів протягом 1095 днів від дня виникнення переплати; 3) відповідність поданої заяви вимогам пункту 43.4 ПК України. За наслідками подання відповідної заяви орган у визначені законом строки повинен або підготувати висновок про повернення такої суми, або надати письмову відмову у поверненні коштів з бюджету з пропозицією проведення звірення стану рахунків (у разі відсутності в інформаційних базах даних відомостей щодо розміру заявленої до повернення суми).
Відповідач не заперечує дотримання Позивачем обов`язкових передумов, які надають право на повернення надміру сплачених митних платежів, однак вважає, що знаходження Позивача в місті Василівка Запорізької області не дає правових підстав Відповідачу для перерахування відповідних платежів.
У контексті означених позицій сторін, Суд звертає увагу на таке.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів судової палати для розгляду справ щодо захисту прав інтелектуальної власності, а також пов`язаних з антимонопольним та конкурентним законодавством Касаційного господарського суду 7 березня 2024 року розглянув касаційну скаргу у справі № 910/9680/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Індіан Ісатекс Солар" (далі - ТОВ «ІІС») до Державного підприємства "Гарантований покупець" (далі - ДП «ГП») про стягнення заборгованості.
Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «ІІС», суди попередніх інстанцій виходили з такого:
місцем провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії позивача є дахова сонячна електростанція, розташована за адресою: м. Мелітополь Запорізької області, вул. Дмитра Донцова, будинки 15/6 та 15/7;
загальновідомим фактом, який не потребує доказування у цьому судовому процесі, є факт тимчасової окупації м. Мелітополя з 26 лютого 2022 року;
згідно з частиною другою статті 13 Закону про ТОТ здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами-підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, допускається виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України;
відповідно до частини другої статті 13№ цього Закону про ТОТ на період тимчасової окупації заборонено переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, у тому числі автомобільним, залізничним, повітряним, трубопровідним, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами;
отже, ТОВ «ІІС» у період з лютого по серпень 2022 року не мав права здійснювати господарську діяльність.
Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, що виникла починаючи з 26 лютого 2022 року Верховний Суд у постанові від 07 березня 2024 року у справі № 910/9680/23 дійшов висновку, що з огляду на приписи статті 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" його дія поширюється на спірні правовідносини у цій справі. Відтак суди попередніх інстанцій правомірно застосували до спірних правовідносин положення частини другої статті 13 та частини другої статті 13-1 зазначеного Закону.
Проте, з цими висновками не погодилась колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду й ухвалою від 27 березня 2024 року передала справу № 908/1162/23 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на підставі частини другої статті 302 Господарського процесуального кодексу України для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 910/9680/23.
У цій ухвалі КГС вказав, що відповідна територія визнана тимчасово окупованою в умовах воєнного стану, з чого вбачається, що положення статей 13 та 13-1 Закону про ТОТ можуть бути поширені на такі території з урахуванням частини першої цих статей, а саме за рішенням Кабінету Міністрів України.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду прийняла до розгляду справу № 908/1162/23 ухвалою від 19 квітня 2024 року і 17 січня 2025 року передала справу № 908/1162/23 на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з існуванням виключної правової проблеми щодо застосування означених норм права.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 12 березня 2025 року справу № 908/1162/23 повернула об`єднаній палаті Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду з тих підстав, що остання не навела ні кількісних, ні якісних критеріїв наявності виключної правової проблеми у справі № 908/1162/23, які б свідчили про те, що передача цієї справи до Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики 
Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про непідтвердженість наявності виключної правової проблеми для цілей розгляду цієї справи та формування правових висновків щодо застосування положень Закону про ТОТ.
У зв`язку із цим об`єднана палата Касаційного господарського суду розглянула справу та сформулювала правові висновки, які в подальшому неодноразово застосовувалися колегіями суддів Касаційного господарського суду під час тлумачення норм права як обов`язкові відповідно до вимог процесуального закону. 
Постановляючи ухвалу про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду порушив питання про відступ від висновків Касаційного господарського суду, сформульованих у справі № 908/1162/23 та інших постановах, що ґрунтуються на правових позиціях об`єднаної палати цього суду у зазначеній справі.
Водночас Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спірні правовідносини не є подібними до тих, які були предметом розгляду у наведеній справі, у зв`язку з чим відсутні передумови для відступу від відповідних правових висновків, та повернула справу на розгляд колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Наведене свідчить, що на рівні найвищої судової інстанції вже надано оцінку доводам щодо необхідності забезпечення єдності судової практики у відповідній категорії спорів та визнано відсутність підстав для формування нового узагальнюючого правового висновку.
За таких обставин слід вважати, що вичерпані процесуальні механізми, спрямовані на узгодження судової практики у правовідносинах, зумовлених застосуванням приписів Закону про ТОТ.
З огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду про неподібність правовідносин у цій справі та у справах Касаційного господарського суду колегія суддів дійшла висновку про необхідність самостійної реалізації процесуального механізму формування правового висновку у цій справі, зокрема з огляду на те, що підставою касаційного оскарження заявником визначено пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Стаття 1 Закону про ТОТ визначає правовий статус тимчасово окупованої території України
Згідно з частиною першою цієї норми тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
Тимчасова окупація Російською Федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для Російської Федерації жодних територіальних прав.
За державою Україна, територіальними громадами сіл, селищ, міст, розташованих на тимчасово окупованій території, органами державної влади, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
Відповідно до часини другої статті 1 закону про ТОТ датою початку тимчасової окупації Російською Федерацією окремих територій України є 19 лютого 2014 року.
Окремі об`єкти нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України є окупованими Російською Федерацією з 19 лютого 2014 року. Перелік таких об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.
Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими Російською Федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією Російської Федерації) починаючи з 7 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону про ТОТ дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Так, стаття 3 закону про ТОТ конкретизує, що для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:
1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях;
2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;
3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку;
4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.
Отже, системний аналіз положень статті 1 та статті 3 Закону про ТОТ дає підстави для висновку, що законодавець розмежовує різні види тимчасово окупованих територій України залежно від способу та моменту їх визначення.
Зокрема, можна виокремити:
- тимчасово окуповані території, правовий статус яких прямо визначений самим Законом про ТОТ, із фіксацією дати початку окупації (Автономна Республіка Крим, місто Севастополь, окремі території Донецької та Луганської областей, окремі об`єкти нафтогазовидобування на континентальному шельфі України). 
- інші території України, які можуть бути визнані тимчасово окупованими в умовах воєнного стану відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Закону про ТОТ.
При цьому особливістю останньої категорії є те, що набуття територією статусу тимчасово окупованої не є автоматичним, а пов`язане з її визнанням у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що прямо передбачено частиною третьою статті 1 та пунктом 3 частини першої статті 3 Закону про ТОТ.
Отже, Закон про ТОТ передбачав на час спірних правовідносин диференційований підхід до визначення тимчасово окупованих територій, що має враховуватися під час застосування відповідних правових обмежень та оцінки спірних правовідносин.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону про ТОТ здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.
Разом з тим, частина перша цієї статті конкретно зазначає, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.
В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.
Системний аналіз наведеної норми свідчить про запровадження законодавцем дворівневої моделі застосування господарських обмежень. Перший рівень - автоматичний: положення статті 13 застосовуються зокрема до сухопутної території тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях; внутрішніх морських води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України безпосередньо в силу закону, без потреби у будь-яких додаткових рішеннях органів виконавчої влади. Другий рівень - факультативний: щодо інших тимчасово окупованих в умовах воєнного стану територій, визначених пунктом 3 частини першої статті 3 Закону про ТОТ, обмеження "можуть бути поширені" - але виключно за умови прийняття окремого рішення Кабінетом Міністрів України.
Вживання законодавцем модального дієслова «можуть бути поширені» (на відміну від "поширюються") є принципово значущим із точки зору граматичного тлумачення: воно виключає автоматичний характер дії норми щодо другого типу територій і встановлює умову - наявність позитивного нормативного рішення Уряду.
Саме це підтверджується пояснювальною запискою до законопроекту Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», який вносились нові зміни до законодавства у зв`язку із введенням воєнного стану. У цій пояснювальній записці законодавець указав, що "...слід враховувати, що передбачені Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" окремі заходи, які спрямовані на реалізацію його положень, можуть значною і не виправданою конкретною ситуацією мірою обмежувати права і свободи громадян, що проживають на тимчасово окупованих територіях. Застосування положень цього Закону до всіх без винятку тимчасово окупованих територій може перешкоджати їх деокупації, призводити до економічних збитків. У зв`язку з цим пропонується визначити, що заходи, передбачені статтями 11, 11-1, 13 і 13-1 цього Закону, будуть застосовуватись до тимчасово окупованих територій (крім Автономної Республіки Крим і міста Севастополь) лише якщо це буде визнано потрібним Радою національної безпеки і оборони України. Це дозволить координаційному органу з питань національної безпеки і оборони при Президентові України оперативно та індивідуально, виходячи з певної воєнної обстановки, конкретизовувати застосування заходів реалізації положень Закону щодо тих чи інших тимчасово окупованих територій".
Таким чином, законодавець виходив із необхідності забезпечити баланс між реалізацією обмежувальних заходів і збереженням соціально-економічних зв`язків із територіями, що тимчасово перебувають під окупацією у зв`язку із оголошенням воєнного стану, аби не створювати надмірних перешкод для їх подальшої реінтеграції.
Відповідно до висновку Комітету Верховної Ради України з питань організації державної влади, місцевого самоврядування, регіонального розвитку та містобудування до проєкту Закону №2138-ІХ (https://itd.rada.gov.ua/4e4f5d93-eb77-40a0-8443-ddcc515ea72a) було запропоновано доповнити статтю 13 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" новою частиною першою такого змісту:
"1. Положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями".
Таким чином, Верховною Радою України було враховано пропозиції комітету, і Закон ухвалено та підписано саме з урахуванням зазначених змін. Цим законодавець остаточно закріпив компетенцію саме Кабінету Міністрів України щодо прийняття рішень про поширення дії положень статті 13 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону.
Так, відповідно до наявної у справі копії листа Секретаріату Кабінет Міністрів України від 26 червня 2023 року, повідомлено, що Кабінет Міністрів України не приймав рішення про поширення положень статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на Васильківську територіальну громаду Запорізької області. Разом з тим, Василівську територіальну громаду Запорізької області включено до Переліку територій, на якій ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Мінреінтеграціїї від 22 грудня 2022 року №309.
Отже, оскільки Кабінет Міністрів України не ухвалював рішень про поширення дії положень, зокрема, статті 13 Закону про ТОТ на тимчасово окуповані в умовах воєнного стану території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, зокрема на місто Василівку Запорізької області, де зареєстрований Позивач.
За таких обставин для застосування обмежень, передбачених статтею 13 Закону про ТОТ, необхідним є не лише факт визнання відповідної території тимчасово окупованою, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення на неї обмежень, визначених цією статтею.
Рішення про визнання території тимчасово окупованою, яке у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку приймалося Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (зокрема наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, який був чинний до 19 березня 2025 року), саме по собі не може замінювати рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень, передбачених статтею 13 Закону про ТОТ.
Це зумовлено тим, що зазначені рішення мають різну правову природу, приймаються різними суб`єктами владних повноважень та тягнуть відмінні правові наслідки.
З урахуванням викладеного, зокрема наведених обставин та правового регулювання, Суд не може погодитися з висновком суду апеляційної інстанції.
Водночас варто зазначити, що у матеріалах справи містяться платіжні доручення щодо перерахування Позивачу у березні 2024 року відповідних коштів як Запорізькою митницею, так і органами Казначейської служби (том 2, арк. спр. 36- 39).
Означене додатково підтверджує хибність висновків, викладених Відповідачем та підтриманих судом апеляційної інстанції, оскільки наявні у матеріалах справи платіжні доручення об`єктивно свідчать про фактичне здійснення відповідних виплат Позивачу.
Суд же апеляційної інстанції, фактично формуючи свої висновки щодо відповідності поведінки Відповідача вимогам частини другої статті 2 КАС України, норми матеріального права застосував формально, з урахуванням цього безпідставно прийняв постанову, якою скасував рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, вказав про обґрунтованість позовних вимог. 
Подібний за змістом підхід щодо застосування положень Закону по ТОТ Верховний Суд наводив в постанові від 29 квітня 2025 року у справі №620/5134/24. 
Щодо витрат на правничу допомогу Суд зазначає, що додатковим рішенням від 20 жовтня 2023 року заяву представника Позивача про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено, ухвалено додаткове рішення у справі № 280/5808/23 та стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької митниці.
Суд апеляційної інстанції скасував це додаткове рішення виключно з підстав скасування рішення суду, яким вирішено справу по суті.
Але у колегії суддів немає підстав вважати, що таке додаткове рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. 
З огляду на викладене вище тлумачення норм Закону про ТОТ, а також, що угода між Позивачем та його адвокатом була укладена 2019 року, Суд не вбачає підстав аби погодитися з клопотанням Відповідача про залишення касаційної скарги без розгляду, оскільки відповідні положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не поширюються на Позивача як учасника спірних правовідносин.
У контексті заявленого клопотання суд також вважає за необхідне звернути увагу й на те, що в постанові від 26 березня 2024 року у cправі № 913/768/21 Верховний Суд вказав, що право особи на справедливий суд ґрунтується на законодавчих актах вищої юридичної сили, а саме Конституції України та Конвенції.
92. Верховний Суд погоджується також з доводами, що необґрунтованим є обмеження права особи на отримання професійної правничої допомоги з тих підстав, що місцезнаходження чи місце проживання останньої в умовах війни опинилося в окупації, особливо враховуючи динамічну зміну лінії фронту та переліку окупованих/деокупованих територій.
93. Чинне процесуальне законодавство не забороняє таким особам виступати як позивачами, так і відповідачами в суді, тобто визнає їх процесуальну правоздатність».
Варто зазначити те, що відповідно до частини четвертої статті 59 КАС України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів:
1) довіреністю;
2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";
3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".
Як підтверджується матеріалами справи, на підтвердження своїх повноважень адвокат Божко А.В. надав ордер про надання правничої (правової) допомоги, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні підстави вважати його повноваження непідтвердженими та немає відповідно для задоволення клопотання Запорізької митниці про залишення касаційної скарги без розгляду. 
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України).
Переглянувши судове рішення суду, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що при ухваленні рішення, суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування судового рішення, а тому касаційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду апеляційної інстанції - скасувати із залишенням в силі рішення та додаткового рішення суду першої інстанції. 
4.3. Судові витрати
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При цьому, згідно з частиною шостою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір".
За подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору встановлена в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Відповідача на користь Позивача судових витрат сплачених при поданні касаційної скарги, а саме 5368 грн.
Керуючись статтями 341, 349, 352, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ
Відмовити у задоволенні клопотання Запорізької митниці про залишення касаційної скарги без розгляду. 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» задовольнити.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2024 року скасувати.
Залишити в силі рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2023 року та додаткове рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2023 року. 
Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької митниці судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 5368 грн (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень).
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх

Повний текст постанови складено 2 квітня 2026 року.