ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 р. 	Справа № 520/26826/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., м. Харків, повний текст складено 30.09.25 по справі № 520/26826/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі за текстом – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом- ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив суд:
- визнати дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають в невиплаті позивачу підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовця при переїзді військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, протиправними;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити відповідно до вимог пункту 2 статті 9-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та пункту 1 наказу Міністерства оборони України від 05.02.2018 № 45 “Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги” виплату позивачу підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця станом на момент її виплати за рішенням суду або в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця відповідно до останньої займаної позивачем штатної посади у Військовій частині НОМЕР_1 у випадку, якщо станом на момент виплати позивач буде звільнений з лав Збройних Сил України або проходитиме військову службу в іншій військовій частині;
- визнати дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають в невиплаті позивачу відшкодування витрат на відрядження в розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023, протиправними;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 “Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України” відшкодування позивачу витрат на відрядження в розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023;
- визнати дії Військової частини НОМЕР_1 , які полягають в утриманні з усіх видів грошового забезпечення позивача грошових коштів у якості податку військового збору протягом всього часу участі з 09.07.2022 по 31.01.2023 позивача в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації протиправними;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити відповідно до вимог Закону України від 19.06.2022 № 2308-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в бойових діях в умовах воєнного стану» відшкодування позивачу грошових коштів, утриманих з усіх видів грошового забезпечення позивача в якості податку військового збору протягом всього часу участі з 09.07.2022 по 31.01.2023 у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправні дії відповідача щодо невиплати відповідачем підйомної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовця при переїзді військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, з відшкодуванням витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023, а також утриманні з усіх видів грошового забезпечення позивача грошових коштів у якості податку військового збору протягом всього часу участі ОСОБА_1 з 09.07.2022 по 31.01.2023 у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, що призвело до отримання належних позивачу сум грошового забезпечення у меншому розмірі.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 по справі №520/26826/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено у повному обсязі.
Позивач, частково не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 у справі № 520/26826/24 в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у невиплаті позивачу відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України» відшкодування позивачу таких витрат, з прийняттям постанови про задоволення позову в цій частині.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджував, що обставини понесення позивачем витрат на відрядження для участі у бойових діях підтверджуються наявними у матеріалах справи посвідченням про відрядження № 288 від 01.07.2023, звітами про використання коштів на відрядження від 30.08.2023 та від 29.11.2023, а також доданими до апеляційної скарги квитками. Крім того, понесення вказаних витрат ОСОБА_1 не заперечується і відповідачем, який листом від 16.07.2024 № 1447 повідомив про те, що компенсація коштів за час перебування позивача у відрядженнях буде здійснена відразу після надходження належного фінансування. Разом з цим, відмовляючи у цій частині позовних вимог, суд першої інстанції не врахував таких обставин, що свідчить про наявність підстав для скасування рішення у відповідній частині.
Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у невиплаті позивачу підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовця при переїзді військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду та в утриманні з усіх видів грошового забезпечення позивача грошових коштів у якості податку військового збору протягом всього часу участі з 09.07.2022 по 31.01.2023 позивача в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, повідомив про згоду з рішенням суду першої інстанції в цій частині, оскільки відповідач здійснив виплату вищезазначених коштів під час розгляду справи у суді.
В іншій частині зміст апеляційної скарги є аналогічним змісту позовної заяви.
У надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просив відмовити у повному обсязі у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .
В обґрунтування відзиву зазначив, що у спірних правовідносинах не відбулось події відрядження, а мало місце виконання військовослужбовцем бойового розпорядження, за що він отримував додаткову винагороду, передбачену чинним законодавством, що свідчить про відсутність підстав для виплати позивачу відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. та 744 грн 60 коп.
Переконував, що ВЧ НОМЕР_1 здійснила всі належні виплати згідно з чинним законодавством, та не допустила жодної бездіяльності чи порушення прав ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 18.08.2021 зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 на всі види грошового забезпечення, що підтверджено копією витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.08.2021 № 166.
13.12.2021 позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом про виплату підйомної допомоги.
Однак, підйомна допомога у розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця при переїзді військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду позивачу не була виплачена, у зв`язку з чим ОСОБА_1 10.09.2023 звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із заявою, в якій просив надати роз`яснення щодо невиплати підйомної допомоги.
З відповіді командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.10.2023 № 1632 вбачається, що виплата підйомної допомоги буде здійснена при надходженні фінансування.
Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01.07.2023 № 190 майора ОСОБА_1 , старшого офіцера відділення управління черговими силами командного пункту направлено у відрядження до оперативно-тактичного угрупування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 02.07.2023 до окремого розпорядження для виконання розвідувальних (бойових) завдань.
Відповідно до довідки від 06.04.2024 № 671 позивач дійсно в період з 29.06.2022 по 16.06.2023, з 02.07.2023 по 29.08.2023, з 11.09.2023 по 29.11.2023, з 10.01.2024 по 15.03.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, перебуваючи в Харківській області, Донецькій області.
Відповідно до довідки від 03.06.2024 № 88/ФЕС про утримані суми військового збору з усіх видів грошового забезпечення за період з лютого 2022 року — квітень 2024 рік, вбачається, що з грошового забезпечення позивача утримано військовий збір у розмірі 21871,43 грн.
05.07.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив виплатити підйомну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовця при переїзді військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду, виплатити відшкодування витрат на відрядження в розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023, здійснити відшкодування грошових коштів, утриманих з усіх видів грошового забезпечення в якості податку військового збору протягом всього часу його участі з 20.07.2022 по 31.01.2023 у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації.
З листа відповідача від 16.07.2024 № 1447 вбачається, що за періоди з 09.07.2022 по 31.01.2023 у подальшому буде здійснено перерахунок грошового забезпечення, виплата підйомної допомоги при переїзді та компенсацію коштів за час перебування у відрядженнях буде проведено відразу після надходження належного фінансування.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 , які полягають у невиплаті позивачу підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовця при переїзді військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, на нове місце військової служби в інший населений пункт у зв`язку з призначенням на військову посаду та в утриманні з усіх видів грошового забезпечення позивача грошових коштів у якості податку військового збору протягом всього часу участі з 09.07.2022 по 31.01.2023 позивача в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, суд першої інстанції виходив з відсутності порушених прав позивача у цій частині, оскільки відповідно до довідки від 21.05.2025 № 152/ФЕС та розрахунково-платіжної відомості № 119, у листопаді 2024 року ОСОБА_1 була здійснена виплата підйомної допомоги при переїзді відповідно до пункту 1 наказу Міністерства оборони України від 05.02.2018 № 45 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги» у сумі — 13741,93 грн, а згідно з довідкою від 21.05.2025 № 152/ФЕС та розрахунково-платіжною відомістю № 134, у грудні 2024 року позивачу був здійснений перерахунок грошового забезпечення (пільга з оподаткування військовим збором) відповідно до підпункту 1.7 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України у сумі — 13662,11 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 , які полягають у невиплаті позивачу відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023, суд першої інстанції, пославшись на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження понесення позивачем таких витрат, дійшов висновку про не порушення права ОСОБА_1 на отримання відповідної компенсації.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у невиплаті позивачу відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України» відшкодування позивачу витрати на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023), колегія суддів зазначає наступне.
Так, спірні правовідносини у цій справі виникли внаслідок невиплати позивачу відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України» (далі – Інструкція № 105).
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, посилаючись на своє ж Рішення від 6 липня 1999 року №8-рп/99, зауважив, що «служба в міліції, державній пожежній охороні передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Частина п`ята статті 17 Конституції України покладає на державу обов`язки щодо соціального захисту не тільки таких громадян, а й членів їхніх сімей. Конституційний Суд України вважає, що ці положення поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо».
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).
За приписами статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з частиною другою статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з частиною 6 статті 14 Закону № 2011-XII, при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На виконання покладених функцій, Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 02.02.2011 № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (далі по тексту Постанова № 98).
Пунктом 7 Постанови № 98, установлено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються, зокрема, витрати на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), витрати на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях.
Так, згідно з пунктом 13 Постанови № 98, особливості направлення у відрядження військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, працівників Національного антикорупційного бюро, працівників Державного бюро розслідувань, працівників Бюро економічної безпеки визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Національним антикорупційним бюро, Державним бюро розслідувань, Бюро економічної безпеки.
Наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 затверджено «Інструкцію про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України» (далі по тексту Інструкція № 105), яка визначає особливості направлення військовослужбовців Збройних Сил України у відрядження в межах України та механізм відшкодування витрат на відрядження.
Згідно з пунктом 6 Інструкції № 105, військова частина (установа, організація), що відряджає військовослужбовця, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час відрядження (авансом). Аванс відрядженому військовослужбовцю перераховується в безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток.
Відповідно до пункту 9 Інструкції № 105, підтвердними документами, що засвідчують вартість понесений у зв`язку з відрядженням витрат, є розрахункові документи відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та Податкового кодексу України.
Витрати на проїзд відшкодовуються за наявності підтверджуючих документів, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, страхових полісів тощо (пункт 2.17 Інструкції № 105).
З аналізу зазначених норм вбачається, що відряджений військовослужбовець має право на відшкодування витрат на відрядження за наявності підтверджуючих документів, зокрема, транспортних квитків, транспортних рахунків (багажних квитанцій), електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту.
Колегією суддів встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач у період з 29.06.2022 по 16.06.2023, з 02.07.2023 по 29.08.2023, з 11.09.2023 по 29.11.2023, з 10.01.2024 по 15.03.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, перебуваючи в Харківській області, Донецькій області, що підтверджено довідкою від 06.04.2024 № 671.
Наявним у матеріалах справи посвідченням про відрядження від 01.07.2023 № 288 (том 2 а.с. 58) підтверджено, що на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.07.2023 № 190 та бойового розпорядження ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 26.06.2023 № 60/2/ОКП/дск ОСОБА_1 був відряджений до ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » з 02.07.2023 до окремого розпорядження для виконання бойових завдань, що спростовує доводи відповідача про не направлення позивача у відрядження.
Крім того, з наявного у матеріалах справи листа ВЧ НОМЕР_1 від 16.07.2024 № 1447 вбачається, що відповідач не заперечував право позивача на отримання компенсації коштів за час перебування у відрядженнях, проте, зауважив, що їх виплата буде здійснена після надходження належного фінансування.
Доданими до матеріалів справи автобусними квитками (том 2 а.с. 101) підтверджено понесення позивачем транспортних витрат у розмірі 116,30 грн та 744,60 грн під час переміщення за маршрутом Новомосковськ - Павлоград – Дружківка та Дружківка – Дніпро.
З аналізу вищенаведеного вбачається, що матеріалами справи підтверджено обставини понесення позивачем витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. та 744 грн 60 коп..
З огляду на встановлені у цій справі обставини, слід дійти висновку, що у розумінні приписів Інструкції № 105 ОСОБА_1 набув права на отримання компенсації коштів за час перебування у таких відрядженнях, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підтверджуючих документів понесення позивачем витрат на відрядження є хибними та спростовуються дослідженими матеріалами справи.
Відсутність у матеріалах справи відповідних автобусних квитків під час розгляду справи у суді першої інстанції, за наявності посвідчення на відрядження та листа відповідача, яким не заперечувалось право позивача на отримання спірних коштів, на переконання колегії суддів, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Крім того, слід зазначити, що у разі наявності відповідних сумнівів щодо існування таких документів, суд першої інстанції не був позбавлений права їх витребувати у позивача або відповідача, враховуючи наявне у матеріалах справи відповідне клопотання ОСОБА_1 .
Доводи апелянта про відсутність фінансових ресурсів як на правомірну підставу не нарахування та не виплати витрат на відрядження позивача, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, з наступних підстав.
Так, відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі Кечко проти України Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява 63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Крім того, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 5-рп/2002, від 17.03.2004 7-рп/2004, від 01.12.2004 20-рп/2004, від 09.07.2007 6- рп/2007).
Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на відшкодування витрат на відрядження.
Враховуючи, що позивач мав право на отримання відшкодування витрат на відрядження, проте, відповідачем не було вчинено відповідних дій щодо виплати таких коштів, колегія суддів дійшла висновку, що ВЧ НОМЕР_1 допустила протиправну бездіяльність в частині невиплати позивачу відшкодування витрат на відрядження в розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023.
Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтями 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005) в межах свободи дій держави визначати які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.
Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнійший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява 33202/96, п. 120, ECHR 2000, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява 55555/08, п. 74, від 20.05.2010, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява 36900/03, п. 37, від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Згідно з частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 5 КАС України).
З огляду на наявність у позивача права на отримання відшкодування витрат на відрядження, колегія суддів вважає, що з метою повного та ефективного захисту прав позивача належним способом поновлення його порушеного права є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити виплату ОСОБА_1 відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України».
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин у справі дійшов помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_1 права на отримання відшкодування витрат на відрядження відповідно до пункту Інструкції № 105, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 по справі № 520/26826/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у невиплаті позивачу відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України» відшкодування позивачу витрати на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови про задоволення позову.
Враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2025 по справі № 520/26826/24 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у невиплаті позивачу відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України» відшкодування позивачу витрати на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 - скасувати.
Прийняти в цій частині постанову, якою позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не виплаті ОСОБА_1 відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , проїзд Кільцевий 2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) відшкодування витрат на відрядження у розмірі 116 грн 30 коп. від 30.08.2023 та 744 грн 60 коп. від 29.11.2023 відповідно до наказу Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 «Про затвердження Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України». 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	О.А. Спаскін   С.П. Жигилій