ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/231/25 

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М., 
за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.
Розглянув матеріали справи
за позовом Ужгородської міської ради, м. Ужгород
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатбудпостач», м. Ужгород
про стягнення 959 339,53 грн

За участю представників:
позивача – не з`явився;
відповідача – не з`явився.

ВСТАНОВИВ:
Ужгородська міська рада звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатбудпостач» 959 339,53 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності площею 0,4608 га, кадастровий номер 2110100000:65:001:0005 за період з 01.01.2017 до 31.12.2024 без укладеного договору оренди землі в порушення норм Земельного кодексу України.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №907/231/25 визначено головуючого суддю Лучка Р.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 березня 2025 року.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 10 березня 2025 року суд залишив без руху позовну заяву та встановив позивачу строк для усунення недоліків, виявлених судом.
Зважаючи на усунення позивачем недоліків позовної заяви в установленому порядку та строк, суд, ухвалою від 24 березня 2025 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, встановив учасникам справи процесуальні строки для подання заяв по суті спору та призначив у справі підготовче засідання на 10 квітня 2025 року. 
Підготовче засідання 10 квітня 2025 року відкладалося на 06 травня 2025 року. Крім того, ухвалою від 10.04.2025 суд задовольнив клопотання відповідача в частині поновлення строку на подання відзиву, визнавши поважними причини його пропуску, поновив відповідачу пропущений строк подання відзиву на позов та встановив ТОВ «Закарпатбудпостач» процесуальний строк для подання доповнень до відзиву з доказами в їх обґрунтування – до 21 квітня 2025 року.
У підготовчому засіданні 06 травня 2025 року, за участю представників позивача та відповідача, суд задовольнив відповідне клопотання представника відповідача та оголосив перерву в підготовчому засіданні до 20 травня 2025 року продовживши строк підготовчого провадження на тридцять днів.
Ухвалою від 20 травня 2025 року суд задовольнив клопотання представника відповідача від 10.04.2025 (з урахуванням клопотання від 18.05.2025) про зупинення провадження у справі та постановив зупинити провадження у справі №907/231/25 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №308/9524/17.
За наслідком розгляду апеляційної скарги позивача на означену ухвалу суду, Західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову від 23 липня 2025 року, якою апеляційну скаргу задовольнив, ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 20.05.2025 у справі №907/231/25 скасував, а справу направив до Господарського суду Закарпатської області для продовження розгляду.
Ухвалою від 15 жовтня 2026 року суд повідомив сторін про те, що підготовче засідання відбудеться 29 жовтня 2025 року об 11:00 год.
У підготовчому засіданні 29 жовтня 2025 року судом оголошено перерву до 18 листопада 2025 року.
18 листопада 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява від 17.11.2025 якою відповідач просить долучити до справи додаткове обґрунтування клопотання про призначення судової землевпорядної експертизи, крім того надійшло клопотання про поновлення строку на подання доказів та долучення до матеріалів справи, серед іншого, копії висновку експерта КНДІСЄ від 20.04.17 р № 8947/16-41. 
У підготовчому засіданні 18 листопада 2025 року суд оголосив перерву до 10 грудня 2025 року, зважаючи на відповідне клопотання представника позивача про відкладення підготовчого засідання.
Під час підготовчого засідання 10 грудня 2025 року суд оголосив перерву до 20 січня 2026 року та постановив протокольну ухвалу, якою, серед іншого, зобов`язав позивача надати суду письмові докази (матеріали землевпорядної документації) у строк до 10 січня 2026 року.
Крім того, за наслідками розгляду клопотання відповідача про призначення судової землевпорядної експертизи, суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні такого клопотання зважаючи на те, що питання вказані у такому клопотанні можуть бути з`ясовані на підставі витребуваних судом у позивача матеріалів землевпорядної документації, натомість судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто, у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. 
Ухвалою від 13 січня 2026 року суд задовольнив заяву представника позивача від 12.01.2026 про продовження стоку для подання письмових доказів та продовжив Ужгородській міській раді процесуальний строк для подання письмових доказів витребуваних протокольною ухвалою від 10.12.2025 до 19 січня 2026 року включно.
16 січня 2026 року до суду від позивача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про долучення доказів яким заявник надає копію «Матеріалів інвентаризації земельної ділянки ТОВ «Закарпатбудпостач» у м. Ужгород по вул. Лавріщева, 31 під викупленими складськими приміщеннями». Крім вказаного, надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без участі представника Ужгородської міської ради та закриття підготовчого засідання з призначенням справи до розгляду по суті.
19 січня 2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання у зв`язку з неможливістю участі представника за станом здоров`я.
У підготовче засідання 20 січня 2026 року представники сторін не з`явилися, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлені належним чином у встановленому законом порядку.
За наслідками проведеного у справі підготовчого провадження, з огляду на вирішення у підготовчому засіданні зазначених у частині 2 ст. 182 ГПК України питань, що підлягали з`ясуванню судом, ухвалою від 20 січня 2026 року суд постановив підготовче провадження закрити та призначити судовий розгляд справи по суті на 17 лютого 2026 року. Явку сторін у судовому засіданні визнано судом необов`язковою.
12 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшло клопотання від 12.02.2026 у якому заявник просить суд долучити до матеріалів справи Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №308/9524/17.
17 лютого 2026 року від представника позивача до Господарського суду Закарпатської області через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи від 16.02.2026, у якому заявник зазначає про неможливість забезпечити явку представника позивача у судове засідання 17.02.2026 у зв`язку з його участю в розгляді судових справ №308/16869/25 та №308/14961/25 в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області. Також представник позивача повідомляє про те, що має намір подати письмові пояснення по суті постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №308/9524/17.
Крім того, того ж дня, до суду надійшло клопотання відповідача від 17.02.2026 у якому Товариство просить суд розглядати справу за його відсутності та відсутності його представника та у задоволенні позову відмовити.
Сторони участь уповноважених представників у судовому засіданні 17 лютого 2026 року не забезпечили, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином у встановленому законом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відповідно до приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зважаючи, що явка сторін в судове засідання не визнавалася судом обов`язковою, неявка відповідача в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору між сторонами, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин справи і вирішення спору по суті.
Розглядаючи клопотання представника позивача про відкладення (перенесення) розгляду справи від 16.02.2026, суд враховує наступне.
Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 58 ГПК України).
Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, поданою позивачем разом з позовною заявою, у позивача наявні й інші представники, яким надано право вчиняти дії від імені Ужгородської міської ради, у тому числі брати участь у судових справах та вчиняти дії в усіх судах України в інтересах та від імені позивача без окремого доручення міського голови.
У зв`язку з наведеним, неможливість з`явитися в судове засідання одного з представників Ужгородської міської ради за наявності інших представників з належно оформленими повноваженнями на представництво інтересів позивача у даній справі не може бути визнано судом поважною причиною неявки в судове засідання, що виключає можливість відкладення розгляду справи відповідно до приписів п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України.
Також суд зазначає, що намір подати письмові пояснення не є поважною причиною в розумінні процесуального закону. Реалізація учасником права на надання пояснень відповідно до ст.ст. 42, 161 ГПК України не зумовлює автоматичну неможливість участі представника у судовому засіданні та не є підставою для відкладення розгляду справи.
Суд, враховуючи клопотання відповідача про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника, також приймає до уваги, що встановлений ч. 2 ст. 195 ГПК України строк розгляду даної справи закінчується 19.02.2026, відповідно до ухвали від 20.01.2026 явка сторін в судовому засіданні по розгляду справи по суті не визнавалася судом обов`язковою.
Згідно приписів ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому відповідно до ст. 202 ГПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на ту обставину, що відповідно до ухвали суду від 20.01.2026 явка повноважних представників сторін в судовому засіданні не визнавалася обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін.
ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція позивача.
Позовні вимоги обґрунтовуються використанням відповідачем земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер 2110100000:65:001:0005, площею 0,4608 га, що знаходяться за адресою вул. Романа Шухевича (попередня назва Лавріщева) 31, в м. Ужгороді 
без належної правової підстави, у зв`язку з чим, за переконанням позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпатбудпостач» безпідставно зберегло грошові кошти, які мало сплатити за використання земельної ділянки за період з 01.01.2017 до 31.12.2024 року.
На переконання позивача відповідач, як власник нерухомого майна, що розташоване на спірній земельній ділянці та фактичний її користувач, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ними, на підставі частини першої статті 1212 ЦК України зобов`язаний сплатити безпідставно збережені кошти за використання кадастровий номер 2110100000:65:001:0005, площею 0,4608 га, що за підрахунками позивача у спірному періоді становить 959 339,53 грн.
Заперечення (відзив) відповідача.
Згідно з відзивом на позовну заяву від 18.04.2025 Товариство позовні вимоги Ужгородської міської ради не визнає, а розрахунок безпідставно збережених грошових коштів вважає таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами.
Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію, звертає увагу суд на те, що розрахунок суми боргу здійснено позивачем, зокрема, на підставі рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 за №1398 «Про затвердження технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м. Ужгорода Ужгородської міської ради», яка є предметом спору у справі №308/9524/17 щодо скасування та визнання вказаного рішення незаконним, а саму нормативну грошову оцінку відповідач у справі вважає протиправною.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Рішенням L сесії IV скликання Ужгородської міської ради від 28.02.2006 за №846 Товариству з обмеженою відповідальністю «Закарпатбудпостач» продовжено строк на три роки договір оренди земельної ділянки площею 0,4608 га по вул. Лавріщева (Романа Шухевича) 31.
29 березня 2006 року між Управлінням майнової політики та ТОВ «Закарпатбудпостач» укладено Договір оренди земельної ділянки б/н площею 0,4608 га по вул. Лавріщева (Романа Шухевича) 31 строком на 3 роки.
Земельна ділянка кадастровий номер 211010000:65:001:0005, площею 0,4608 га за адресою м. Ужгород вул. вул. Лавріщева (Романа Шухевича), 31 відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.06.2014 за №НВ-2100570252014 була сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі 14.04.2006 року.
21 квітня 2003 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатбудпостач» на склад-сарай для зберігання сільськогосподарської техніки літ Г та пункт збору сільськогосподарської техніки-контора літ. Е за адресою м. Ужгород, вул. Лавріщева 31 на підставі Договорів купівлі-продажу №79 від 10.09.2001 та №37 від 10.04.2002.
22 липня 2003 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатбудпостач» на склад для зберігання сільськогосподарської техніки літ Вв за адресою м. Ужгород, Лавріщева 31 на підставі Договору купівлі-продажу №18 від 03.02.2003.
Рішенням ХХІІ сесії VІ скликання Ужгородської міської ради від 29.05.2014 за №1324 поновлено Договір оренди земельної ділянки б/н від 29.03.2006 року строком на п`ять років.
Надалі, як стверджує позивач, незважаючи його на вимогу про необхідність належного оформлення права користування земельною ділянкою жодних заходів відповідачем не здійснювалося, а спірна земельна ділянка продовжує використовуватися відповідачем.
На підтвердження наведених обставин суду надано протокол засідання комісії з перевірки умов використання земельних ділянок комунальної власності (на підставі проведеного обстеження території від 03.12.2024), яким встановлено, що ТОВ «Закарпатбудпостач» впродовж загального строку позовної давності до 2023 року використовувало земельну ділянку комунальної власності 211010000:65:001:0005, площею 0,4608 га під наявними будівлями та спорудами, а також територію, необхідну для їх обслуговування без правових підстав та рекомендовано структурному підрозділу позивача підготувати розрахунок сум безпідставно набутих ТОВ «Закарпатбудпостач» коштів і направити вимогу про їх повернення.
Водночас, ТОВ «Закарпатбудпостач» стверджує, що до складу вказаної земельної ділянки входить земельна ділянка на якій знаходяться належні на праві власності Товариству нежитлові об`єкти площею 1949,7 кв.м., інша частина земельної ділянки є земельною ділянкою загального користування площею 2658,3 кв.м., яка не є необхідною для експлуатації нерухомого майна, належного на праві власності Товариству.
За доводами відповідача, Товариство у спірний період, як власник нерухомого майна, використовувало лише частину земельної ділянки з кадастровим номером 211010000:65:001:0005, площею 1949,7 кв.м., яка є окремо несформованою в межах її загальної площі 0,4608 га, а тому розмір орендної плати має бути зменшений пропорційно використовуваної відповідачем частини земельної ділянки.
Відповідно до наданих позивачем витягів із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки від 28.09.2021 за №730/0/419-21, від 09.12.2024 за №НВ-2100540782024 та листа Держгеокадастру від 12.12.2024 №18-7-0.4-6035/2-24, вбачається, що у період з 01.01.2017 року і по 31.12.2024 рік нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер 211010000:65:001:0005 становила 7 240 273,92 грн у період з 2017 – 2021, 7 964 282,88 грн у 2022 році, 9 158 906,88 грн у 2023 році та 9 626 019,84 грн у 2024 році.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, відповідачем у період з 01.01.2017 року і по 31.12.2024 рік сплачено до місцевого бюджету за використання земельної ділянки суму в розмірі 929 177,85 грн, що є на 959 339,53 грн менше від нарахованого позивачем у цей період розміру орендної плати, яку безпідставно зберіг у себе відповідач.
Таким чином, розмір нарахованої відповідачу безпідставно збереженої в період з 01.01.2017 року по 31.12.2024 орендної плати становить 959 339,53 грн, з вимогами про стягнення якої позивачем подано цей позов до Господарського суду.
ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ.
Відповідно до земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою, виключно, відповідно до закону.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 Земельного кодексу України, далі ЗК України).
Стаття 1 Закону України «Про оренду землі» визначає, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, далі ПК України).
Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України у вказаній редакції).
З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».
Оскільки відповідач у спірний період (01.01.2017 - 31.12.2024) не був власником або постійним землекористувачем земельної ділянки кадастровий номер 211010000:65:001:0005 по вул. Романа Шухевича, 31 в м. Ужгород, а тому не вважався суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому, єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України).
Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 07.07.2020 у справі №922/3208/19.
З огляду на вищевказані законодавчі приписи, предметом доказування у даному спорі є, зокрема, обставини щодо земельної ділянки, площі, меж, право на яку перейшло до набувача будівлі.
Відповідно до положень ч.1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру; сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера; земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї (ч.ч.1, 3, 4, 9 ст.79-1 ЗК України)
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі» об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.
Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди (ч. 1 ст. 21 названого Закону).
Отже, позивач у даній справі має надати докази існування протягом зазначеного в позові періоду земельної ділянки як об`єкта цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства, а також обґрунтованість розрахунку стягуваної суми (збереженого відповідачем за рахунок позивача майна (коштів).
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №922/392/18, від 07.02.2019 у справі №922/3639/17, від 06.02.2018 у справі №923/921/17.
Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч.1 ст.190 ЦК України).
З приписів статті 79-1 Земельного кодексу України вбачається, що земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.
Матеріалами справи, зокрема витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.06.2014 за №НВ-2100570252014 підтверджується, що земельна ділянка кадастровий номер 211010000:65:001:0005 комунальної власності була сформована та зареєстрована в розумінні чинного законодавства з 14.04.2006, а підставою її формування слугувало рішення L сесії IV скликання Ужгородської міської ради від 28.02.2006 за №846, яким ТОВ «Закарпатбудпостач» продовжено строком на три роки договір оренди земельної ділянки площею 0,4608 га по вул. Лавріщева, 31 та з даним Товариством було укладено Договір оренди від 29.03.2006 року.
Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування, без належних на те правових підстав, земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. (ч.ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України).
Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст. 1213 ЦК України).
За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.
Відповідно до статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Відповідно до ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України селищні ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).
Отже, за змістом вказаних приписів закону виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 з огляду на положення законодавства та численні правові висновки Верховного Суду дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплатити за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.
При цьому, в матеріалах справи відсутні докази належного оформлення відповідачем у справі, як власником об`єктів нерухомості права користування спірною земельною ділянкою у період з 01.01.2017 до 31.12.2024, зокрема, укладення договорів оренди з Ужгородською міською радою (її структурними підрозділами) та державної реєстрації такого права, позаяк, як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2014 року рішенням Ужгородської міської ради від 29.05.2014 за №1324 поновлено Договір оренди земельної ділянки б/н від 29.03.2006 року строком на п`ять років, проте будь-яких юридично значимих дій, спрямованих на належне оформлення права користування землею сторонами у справі так і не було вчинено. 
При цьому, сторонами не заперечується розмір сплачених відповідачем у спірний період коштів за користування земельною ділянкою 2110100000:65:001:0005, площею 0,4608 га., що свідчить про те, що в цей час відповідач у справі вчиняв юридично значимі дії, спрямовані на виникнення орендних правовідносин, але відповідний оновлений Договір оренди укладений так і не був.
З урахуванням наведеного, суд висновує, що відповідач у спірний в цій справі за період з 01.01.2017 до 31.12.2024 користувався земельною ділянкою кадастровий номер 2110100000:65:001:0005, площею 0,4608 га, на якій розташовано належний йому об`єкт нерухомості без достатньої правової підстави.
Відповідно до правової позиції, наведеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 та у п. 65 постанови Велика Палата Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати, є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Пункт 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (ст. 21 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідно до абз.3 ч.1 ст.13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Абзац 1 п. 289.1 Податкового кодексу України передбачає, що для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (відповідна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 10.09.2018 у справі №920/739/17).
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 зазначено, що з огляду на положення Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.
Розглянувши аргументи відповідача, зазначені у відзиві на позовну заяву від 18.04.2025, щодо користування лише частиною земельної ділянки, пропорційно розміщеному на ній нерухомому майну, суд оцінює їх критично з огляду на таке.
Згідно з матеріалами справи, спірна земельна ділянка кадастровий номер 211010000:65:001:0005, площею 0,4608 за адресою м. Ужгород вул. вул. Лавріщева (Романа Шухевича), 31 є сформованою, має визначені межі.
Судом встановлено, що у 2002 та 2003 році відповідач звертався до Ужгородської міської ради із листами (вих.№1 від 28 січня 2003 року та вих.№2 від 29 січня 2003 року) у яких просив передати Товариству у користування земельну ділянку по вул. Лавріщева, 31 у зв`язку з придбанням об`єктів нерухомості, а також здійснити обмір та оцінку даної земельної ділянки.
Матеріалами справи, зокрема Протоколом відновлення в натурі зовнішніх меж землекористування земельної ділянки ТОВ «Закарпатбудпостач» по вул. Лавріщева, 31 під викупленими складськими приміщеннями від 27.11.2003 та Актом передачі межових знаків на збереження, підтверджується обізнаність відповідача щодо меж земельної ділянки. 
Відповідач, будучи власником об`єктів нерухомості, а саме складу-сараю для зберігання сільськогосподарської техніки літ Г, пункту збору сільськогосподарської техніки-контори літ. Е та складу для зберігання сільськогосподарської техніки літ Вв, розміщених на спірній земельній ділянці, є фактичним користувачем всієї земельної ділянки, яка була виділена та сформована для обслуговування цих об`єктів.
Суд зазначає, що чинне законодавство не передбачає можливості самовільного визначення орендарем площі земельної ділянки, за яку він погоджується сплачувати кошти, в обхід встановлених меж земельної ділянки. 
Суд приймає до уваги, що з часу укладення між Управлінням майнової політики та ТОВ «Закарпатбудпостач» Договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 2110100000:65:001:0005 (29 березня 2006 року) склад майна відповідача (з метою користування якого Товариство розробляло землевпорядну документацію для набуття права оренди земельною ділянкою) не змінився, долучена позивачем до клопотання від 16.01.2026 землевпорядна документація розроблялася самим відповідачем з визначенням площі необхідної для обслуговування власного майна – 0,4608 га, а відтак неналежними суд вважає заперечення Товариства у цій частині.
Суд враховує, що в будь якому разі не був позбавлений права ініціювати процедуру зміни меж або поділу земельної ділянки, шляхом звернення до Ужгородської міської ради з відповідною заявою про розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та/або формування нової земельної ділянки, яка за розміром та конфігурацією є саме такою, що необхідна для обслуговування належного відповідачу майна.
Посилання відповідача на те, що частиною земельної ділянки користуються сторонні особи, суд оцінює критично, адже саме відповідач є суб`єктом, який фактично утримує за собою всю земельну ділянку до моменту її зміни у встановленому законом порядку.
При цьому, за встановленими у справі обставинами, розмір безпідставно збережених відповідачем коштів позивачем розраховано як розмір плати за земельні ділянки комунальної власності у вигляді орендної плати за землю, який нараховується та сплачується за визначеною рішенням Ужгородської міської ради від 19.02.2015 за №1651 «Про порядок встановлення ставок орендної плати у м. Ужгороді за земельні ділянки, які перебувають у розпорядженні Ужгородської міської ради» (з урахуванням змін, що внесені рішенням №1862 від 11.07.2024) ставкою 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка у спірний період була затверджена рішенням Ужгородської міської ради від 14.07.2014 за №1398 «Про затвердження технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м. Ужгорода Ужгородської міської ради» та виходячи з зазначеної у витягах з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки. 
На підтвердження заявленої до стягнення суми суду надано копії витягів із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 28.09.2021 за №730/0/419-21, №734/0/419-21, №733/0/419-21, №732/0/419-21, №731/0/419-21, від 09.12.2024 за №НВ-2100540782024 та листа Держгеокадастру від 12.12.2024 №18-7-0.4-6035/2-24.
Водночас, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі №308/9524/17 було задоволено Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатбудпостач» та, зокрема:
- визнано протиправним та нечинним рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 №1398 «Про затвердження технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м.Ужгорода Ужгородської міської ради»;
- зобов`язано Ужгородську міську раду невідкладно здійснити публікацію резолютивної частини судового рішення у цій справі про визнання протиправним та нечинним рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 №1398 «Про затвердження технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м.Ужгорода Ужгородської міської ради» у виданні, у якому таке рішення було офіційно оприлюднено.
Слід зазначити, що частина друга статті 265 КАС України, згідно з якою нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, не регулює питань щодо можливості застосування нормативно-правових актів, визнаних судом протиправними. Предметом її регулювання є встановлення моменту втрати чинності нормативно-правовим актом, визнаним судом нечинним (пункт 84 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).
Разом з цим, частинами 1-3 статті 11 ГПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права; суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші (крім Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. 
Відтак, суд вважає, що не відповідатиме вимогам частин 1-3 статті 11 ГПК України застосування нормативно-правового акта, який не відповідає принципу верховенства права (є протиправним), прийнятий суб`єктом владних повноважень поза межами його повноважень та всупереч встановленому законом порядку, що вже встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили.
До аналогічних висновків дійшов і Касаційний адміністративний суд у постановах від 04.12.2018 у справі № 816/52/17, від 04.12.2018 у справі № П/811/658/16, від 03.06.2019 у справі № 817/622/16, підсумувавши, що до суб`єкта господарювання не може застосовуватися нормативно-правовий акт, який на момент його застосування уповноваженим суб`єктом владних повноважень вже визнано судом незаконним.
Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності від 28.04.2020 у справі №904/164/19 в подібних правовідносинах щодо оренди землі – покладення на відповідача зазначеного обов`язку становило б порушення принципу належного урядування, на обов`язковості дотримання якого неодноразово наголошував Європейський Суд з прав людини. 
Так, Європейський Суд з прав людини послідовно зазначав, що «помилки державних органів повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо за відсутності іншого приватного інтересу. Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються» (рішення в справах «Ґаші проти Хорватії» (заява №32457/05, пункт 40); «Лелас проти Хорватії» (заява №55555/08, пункт 74); «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (заява №36548/97, пункт 58); «Трґо проти Хорватії» (заява №35298/04, пункт 67)). 
При цьому, у вже згаданій постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі №904/164/19 надано висновок щодо застосування норм права, за яким до суб`єкта господарювання не може застосовуватися нормативно-правовий акт, який на момент його застосування визнано судом протиправним, оскільки це суперечитиме вимогам частин 1-3 статті 11 ГПК України, не відповідатиме статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, дотримання якої є однією з обов`язкових умов допустимого втручання у право на мирне володіння майном, а також становитиме порушення принципу належного урядування.
Вимоги про сплату коштів на підставі таких актів не відповідають критерію добросовісності та не підлягають задоволенню виходячи зі змісту частини третьої статті 13 ЦК України та частини третьої статті 16 ЦК України.
Суд приймає до уваги, що незважаючи на ту обставину, що висновки Верховного Суду у справі №904/164/19 стосуються обставин скасування рішення суб`єкта владних повноважень до подання позову у справі (тоді як обставини цієї справи свідчать, що таке скасування відбулося майже через рік з дати подання позову), сама по собі наведена обставина не може слугувати підставою для застосування судом скасованого (нечинного) рішення Ужгородської міської ради від 14.07.2014 №1398 «Про затвердження технічної документації по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м.Ужгорода Ужгородської міської ради», про що зазначено також і в постанові Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №927/1082/20.
Так, відповідно до ст. 14.1.125, 14.1.136 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною. Згідно зі ст. 284 Податкового кодексу України, органи самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.
Положеннями п.п. 288.5.1. п. 288.5. ст. 288 Податкового кодексу України визначено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу для земельних ділянок, нормативно грошову оцінку яких проведено, не може бути меншою за розмір земельного податку, який, у свою чергу, для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, становить не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки.
Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового Кодексу України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка земель і земельних ділянок на 1 січня поточного року, за певною формулою (пункт 289.2 статті 289 Податкового Кодексу України).
Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено приписами підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового Кодексу України.
Суд враховує, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а виключно на підставі витягу з технічної документації нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 922/902/18, від 08.08.2019 у справі № 922/1276/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2082/18, від 06.11.2019 у справі № 922/3607/18).
Таким чином, у спірних правовідносинах встановлення сукупного розміру плати за користування спірною земельною ділянкою кадастровий номер 2110100000:65:001:0005 за період з 01.01.2017 до 31.12.2024 включно повинно здійснюватися виходячи з чинної нормативної грошової оцінки такої земельної ділянки, розробленої та затвердженої в установленому законом порядку (в тому числі з урахуванням її (НГО) індексації), а розрахунки позивача, які базуються на витягах із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 28.09.2021 за №730/0/419-21, №734/0/419-21, №733/0/419-21, №732/0/419-21, №731/0/419-21, від 09.12.2024 за №НВ-2100540782024 та листі Держгеокадастру від 12.12.2024 №18-7-0.4-6035/2-24, які ґрунтуються на скасованій Восьмим апеляційним адміністративним судом технічній документації по нормативній грошовій оцінці земель населеного пункту м. Ужгорода у спірний період не можуть бути взяті судом до уваги.
Таким чином, слід дійти висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір безпідставно збережених відповідачем коштів, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29).
З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, а відтак в задоволенні позову слід відмовити.
Розподіл судових витрат.
Судові витрати по сплаті судового збору на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача в справі.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 86, 129, 236, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення Господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного Господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 27 лютого 2026 року.

Суддя Лучко Р.М.