Справа № 681/603/25
Провадження 2/681/49/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року           м. Полонне     
Полонський районний суд Хмельницької області в складі: 
головуючого судді Іллюка С.В., 
секретаря судових засідань - Козюк Т.Р., 
представника позивача – адвокатів Хомляк О.Р., Кисель А.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полонне за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

в с т а н о в и в:
1. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
У травні 2025 року позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі - ТОВ «Українські фінансові операції») звернулось з позовом, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4200126 від 07.12.2023 (далі - Договір).
В обґрунтування вимог зазначав, що 07.12.2023 товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі - ТОВ «Лінеура Україна») та відповідач уклали Договір у формі електронного документа з використанням електронного підпису.
Позивач виконав умови договору позики, зокрема, передав відповідачу грошові кошти у сумі 12000,00 грн шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 .
Надалі 18.12.2023 між позивачем та відповідачем укладено додатковий договір (далі – додатковий договір) до Договору у тій самій формі, за умовами якого ТОВ «Лінеура Україна» надала грошові кошти в сумі 6000,00 грн шляхом їх перерахування на указаний вище рахунок.
Надалі, право вимоги за Договором на підставі договору факторингу №23/09/2024 від 23.09.2024 набуло ТОВ «Українські фінансові операції».
Внаслідок невиконання вимог Договору відповідачем, утворилась заборгованість: за тілом кредиту – 17999,98 грн, за відсотками – 104037,69 грн, а всього на загальну суму - 122037,67 грн.
Оскільки відповідач у добровільному порядку не виконав своїх зобов`язань, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.
У поданому відзиві (том 2 а.с. 1-5) відповідач обґрунтовує свою позицію несправедливістю умов договору, вказуючи, що встановлена кредитором ставка у розмірі 2% на день (730% річних) створює істотний дисбаланс прав та обов`язків. Така відсоткова ставка суперечить принципам добросовісності та розумності, а також порушує імперативні норми Закону України «Про споживче кредитування», які обмежують максимальний розмір денної процентної ставки 1 відсотком.
Окрему увагу відповідач приділяє неналежності позивача як кредитора у даних правовідносинах. Зазначається, що ТОВ «Українські фінансові операції» не надало належних та допустимих доказів переходу права вимоги саме за договором ОСОБА_1 № 4200126. Надані платіжні документи на підтвердження фінансування за договором факторингу є загальними, не містять індивідуалізації особи боржника та номера конкретного кредитного договору, що, на думку відповідача, свідчить про недоведеність права вимоги. Також наголошується на відсутності підтвердження письмового повідомлення боржника про відступлення права вимоги.
Крім того, відповідач заперечує проти наданого позивачем розрахунку заборгованості, оскільки він не містить детальної формули, розмежування періодів нарахування та базується на неправомірно високій процентній ставці. Відповідач стверджує, що ненадання кредитором належної інформації про вартість кредиту у паспорті споживчого кредиту є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, що звільняє позичальника від обов`язку сплачувати неправомірно встановлені проценти.
У подано ній відповіді на відзив (том 2 а.с. 16-19) позивач щодо дійсності договору та факту отримання коштів, позивач наголошує на презумпції правомірності правочину згідно зі ст. 204 ЦК України. Він стверджує, що укладення договору в електронній формі було б технічно неможливим без проходження відповідачем реєстрації та використання одноразового ідентифікатора. Більше того, позивач вказує, що відповідач фактично визнав борг, оскільки протягом періоду користування кредитом здійснив оплати на загальну суму 17 891,67 грн, що підтверджує його вільне волевиявлення на виконання умов договору та факт отримання грошових коштів.
Стосовно розміру відсоткової ставки, позивач заперечує доводи про її несправедливість, зазначаючи, що на момент укладення договору 07.12.2023 року в законодавстві були відсутні обмеження щодо граничного розміру денної ставки. Нарахування у розмірі 2% на день є стандартною умовою договору, з якою відповідач погодився при його підписанні. Також позивач пояснює, що умови передбачали можливість застосування зниженої ставки (1,4%), проте відповідач не скористався цим правом через невиконання умов програми лояльності.
Щодо розрахунку заборгованості та доказової бази, позивач вважає наданий поденний розрахунок належним і допустимим доказом, який повністю відображає рух коштів та нарахування в межах строку дії договору. Позивач зауважує, що навіть у разі виявлення судом помилок у розрахунку, суд має право самостійно визначити суму до стягнення згідно з умовами договору, не відмовляючи у позові повністю. Доводи про відсутність бухгалтерських документів позивач вважає безпідставними, оскільки кредитор не має прямого доступу до банківських рахунків клієнта.
Окрім того, у поданому запереченні (том 2 а.с. 41-48) щодо підтвердження укладення договору, відповідач зазначає, що позивач не надав жодних технічних доказів ідентифікації особи в інформаційно-телекомунікаційній системі. Зокрема, у матеріалах справи відсутні журнали логування, дані про IP-адреси, пристрій та час авторизації, які б достовірно підтверджували використання «одноразового ідентифікатора» саме відповідачем. Подані паперові роздруківки електронних документів, на думку відповідача, не можуть вважатися належними доказами без дослідження їх оригіналів у формі електронних даних.
Стосовно передачі коштів, сторона відповідача наголошує на відсутності первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальне зарахування кредиту на рахунок ОСОБА_1 .. Відповідач стверджує, що посилання позивача на неможливість доступу до рахунку клієнта не звільняє його від обов`язку доведення факту виконання господарської операції, як того вимагає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відтак, факт реального отримання кредитних коштів відповідачем вважається недоведеним.
Щодо правомірності нарахувань, відповідач вказує, що паспорт споживчого кредиту не був приведений у відповідність до законодавства, а встановлена денна ставка у 2% (730% річних) прямо порушує норми Закону України «Про споживче кредитування», які обмежують таку ставку 1 %. На переконання відповідача, умови договору, що створюють істотний дисбаланс на шкоду споживачу, є нікчемними. Також зазначається, що часткові платежі не можуть вважатися юридичним визнанням боргу, оскільки умови нарахувань є несправедливими та незаконними.
В судовому засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про проведення розгляду справи без його участі. 
Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні. 
2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.
Позовна заява надійшла до суду 15.05.2025.
Ухвалою суду від 19.05.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження і постановлено справу розглядати без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України (том 1 а.с. 128).
Ухвалою суду від 19.05.2025 задоволено клопотання позивача про витребування доказів (а.с. 129).
Копію позовної заяви з додатками відповідачу направлено позивачем цінним листом 08.05.2025 (том 1 а.с. 25).
26.08.2025 судом ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено повінстю (том 1 а.с. 147-151). 
Ухвалою суду від 30.09.2025 заочне рішення від 26.08.2025 скасовано (том 1 а.с. 249).
Ухвалою суду від 14.10.2025 у справаві відкрито загальне позвоне провадження (том 1 а.с. 252).
Ухвалою суду від 05.11.2025 у справі закрито підготовче судове засідання (том 2 а.с. 55). 
3. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Суд дослідив письмові докази та такі факти та відповідні їм правовідносини.
Встановлено, що 07.12.2023 ТОВ «Лінеура Україна» та відповідач уклали Договір (том 1 а.с. 26-35). Надалі сторони 18.12.2023 уклали додатковий договір до цього Договору (том 1 а.с. 22- 24).
Основні умови Договору, з урахуванням додаткового договору: сума кредиту 18000,00 грн (12000,00 грн надано за Договором та 6000,00 грн за додатковим договором); строк кредиту – 350 днів; періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 25 днів; детальні терміни повернення кредиту (дати) та сплати процентів визначені в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до цього договору; рекомендовані дати внесення клієнтом грошових коштів для уникнення простроченої заборгованості за кредитом, визначені у графіку платежів; тип процентної ставки – фіксована; стандартна процентна ставка – 2 % в день та застосовується в межах усього строку; знижена процентна ставка -1,4 % в день та застосовується, якщо клієнт до 31.12.2023 (включно) або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного графіком платежів, або здійснить часткове дострокове повернення кредиту; у випадку невиконання клієнтом умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для клієнта здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором; нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожний день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та році, тобто «факт/факт», та охоплює період розрахунку день надання кредиту та день фактичного повернення кредиту; орієнтована реальна річна ставка: за стандартною процентною ставкою становить – 203426,26 % річних/за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженою процентної ставки – 97788,75 % річних; орієнтована загальна вартість кредиту: за стандартною ставкою – 173700,00 грн/за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженою процентної ставки – 170865,00 грн.; надання кредиту здійснюється шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 .
Відповідач підписав Договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора № 32381 та додаткову угоду - 41591.
Відповідно до довідки ТОВ «Пейтек Україна» від 03.10.2024, перерахування коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 в сумі 12000,00 грн проведено 07.12.2023 на підставі укладеного договору між ТОВ «Лінеура Україна» та цим товариством №210222-1 від 21.02.2022, номер транзакції - 42001261701965666 (том 1 а.с. 20).
Окрім того, згідно з довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 03.10.2024, перерахування коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 в сумі 6000,00 грн проведено 18.12.2023 на підставі укладеного договору між ТОВ «Лінеура Україна» та цим товариством № ФК-П-19/03-01, номер транзакції – 321820495 (том 1 а.с. 21).
Факти перерахунку указаних вище грошових коштів за Договором та додатковим договором на платіжну картку №4441114427957657, яка емітована на ім`я відповідача, підтверджено інформацією, яка надана листом АТ «Універсал Банк» від 05.06.2025 на виконання ухвали суду про витребування доказів (том 1 а.с. 136).
Також встановлено, що 23.09.2024 ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» уклали договір факторингу № 23/09/2024 (том 1а.с. 67-74, зворот). Згідно з актом приймання-передачі реєстру боржників від 23.09.2024 (том 1 а.с. 75, зворот) та витягом з реєстру боржників до цього договору факторингу (том 1 а.с. 51) від ТОВ «Лінеура Україна» до ТОВ «Українські фінансові операції» перейшло право вимоги до відповідача за Договором (том 1 а.с. 51).
Згідно з платіжною інструкцією № 42 від 25.09.2024 ТОВ «Українські фінансові операції» сплатило на користь ТОВ «Лінеура Україна» кошти згідно з цим договором факторингу (том 1 а.с. 92).
Згідно з аналізом заборгованості за Договором, який поданий ТОВ «Лінеура Україна» (том 1 а.с 43-48) встановлено, що нарахування відсотків проводилось з 07.12.2023 по 23.09.2024. У період з 07.12.2023 по 31.12.2023 нарахування відсотків здійснювалось за зниженою процентною ставкою 1,4 %, а з 01.01.2024 нарахування продовжено за ставкою – 2 %. За цей період нараховано відсотків у сумі - 101049,34 грн. Відповідач сплатив 2 коп. основної суми боргу та відсотків у сумі – 17891,65 грн. Таким чином, на момент укладення указаного вище договору факторингу, сума заборгованості відповідача перед первісним кредитором становила: 17999,98 грн - за тілом кредиту та 83157,69 грн - за відсотками.
Надалі згідно з розрахунком заборгованості, яка подана позивачем (том 1 а.с. 49), після укладення договору факторингу, у період з 24.09.2024 по 20.11.2024 нараховано відсотків в сумі 20880,00 грн за ставкою - 2 %.
4. Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками та норми права, які застосував суд.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умови договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, необхідно дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою цифрового підпису лише за умови використання цього засобу усіма сторонами правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.
Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму.
Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі ст. 8 Закону України цього Закону, юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.
Також відповідно до статті 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом такого договору, згідно зі статтею 1078 ЦК України, може бути право грошової вимоги, що існує на даний час.
Сторонами є клієнт та фактор, яким, відповідно до статті 1079 ЦК України, може бути банк або інша фінансова установа, що має право здійснювати факторингові операції.
При цьому, згідно зі статтею 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові (новому кредитору) за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги.
Згідно з правовою позицією яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
Відповідно до 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі викладеного суд вважає, що Договір та додатковий договір, підписані відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора, є укладеними, первісний кредитор виконав умови договору та надав позичальнику кредит в узгодженому сторонами розмірі. 
Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що позивачем не надано технічних доказів (журналів логування, IP-адрес) на підтвердження використання одноразового ідентифікатора саме ОСОБА_1 , а надані паперові роздруківки електронного договору не є належними доказами. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на вебсайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету, укладення кредитного договору в електронному вигляді є об`єктивно неможливим.
Надані позивачем паперові копії електронного договору містять усі необхідні реквізити, зокрема згенеровані одноразові ідентифікатори (№ 32381 та № 41591). Крім того, відповідач не заперечує належність йому номера мобільного телефону, вказаного в договорі, та банківської картки, на яку були зараховані кошти. Відповідач не надав жодних доказів неправомірного доступу третіх осіб до його засобів зв`язку або банківських рахунків.
Окремо суд наголошує, що згідно з поденним розрахунком заборгованості, відповідач у період з 07.12.2023 по 23.09.2024 здійснив часткові оплати на загальну суму 17891,67 грн., з яких 17891,65 грн. спрямовано на оплату процентів та 0,02 грн. на погашення основного боргу. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі № 127/23910/14-ц від 23.12.2020 року, часткова сплата боржником основного боргу та/або нарахованих сум є дією, яка свідчить про визнання ним боргу.
Таким чином, вчинення відповідачем конклюдентних дій щодо погашення заборгованості за Договором є підтвердженням його волевиявлення на укладення правочину та добровільне виконання його умов. Факт внесення коштів на рахунок кредитодавця фактично прирівнюється до підтвердження підписання договору та реального отримання кредитних коштів у сумі, визначеній договором. За таких обставин, доводи відповідача про недоведеність факту укладення договору та отримання коштів повністю спростовуються його власною поведінкою під час виконання зобов`язання.
Дослідивши надані позивачем докази щодо зміни кредитора у зобов`язанні, суд доходить до висновку про правомірність набуття ТОВ «Українські фінансові операції» права вимоги до відповідача. Судом встановлено, що між первісним кредитором ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем укладено договір факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024. Ці правовідносини за своєю правовою природою та змістом відповідають вимогам статті 1077 Цивільного кодексу України. Позивач є фінансовою установою, що відповідає вимогам статті 1079 ЦК України. Таким чином, перехід права вимоги до позивача є правомірним, а отже, обов`язок з погашення заборгованості виник у відповідача саме перед новим кредитором відповідно до положень статті 1082 ЦК України.
Аргументи відповідача про те, що надані платіжні документи за договором факторингу є загальними і не містять індивідуалізації саме його договору, суд відхиляє як безпідставні. До матеріалів справи долучено Витяг з Реєстру боржників (додаток до Договору факторингу № 23/09/2024), у якому чітко ідентифіковано боржника ОСОБА_1 та параметри його кредитного договору № 4200126. Щодо твердження про відсутність належного письмового повідомлення боржника про відступлення права вимоги, суд звертає увагу на положення ч. 2 ст. 516 ЦК України. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У такому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Однак неповідомлення боржника про відступлення права вимоги не скасовує самого факту переходу прав до нового кредитора та не звільняє боржника від обов`язку погасити наявну заборгованість.
Зважаючи на вищевикладене, позивач має право вимагати від відповідача повернення боргу. 
Щодо доводів відповідача про неналежність розрахунку заборгованості через відсутність первинних бухгалтерських документів та детальної формули нарахувань, суд зазначає наступне. Позивачем надано поденний розрахунок заборгованості за Договором № 4200126, який містить вичерпні дані про дату кожної операції, розмір процентної ставки, суму нарахованих відсотків за кожен день користування коштами та залишок основного боргу. Цей документ логічно узгоджується з умовами Договору та виписками про перерахування коштів фінансовими установами.
Суд, перевіривши розрахунок заборгованості, наданий позивачем, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частково обсязі, виходячи з наступного.
Щодо вимоги про стягнення основного боргу, суд вважає її обґрунтованою. Враховуючи, що відповідач здійснив платіж у розмірі 0,02 грн в рахунок погашення основного боргу, його залишок, що підлягає стягненню, становить 17999,98 грн (розраховано як: 18000,00 грн - 0,02 грн).
Щодо вимоги про стягнення процентів, суд частково погоджується з доводами відповідача щодо невідповідності процентної ставки, яка встановлена у Договорі. 
Суд встановив, що розрахунок за договором проведено у двох частинах: до та після переходу права вимоги упродовж 350 днів з 07.12.2023 по 20.11.2024, що відповідає п. 1.3 Договору. 
24.12.2023 набрав чинності Закон України № 3498-IX, яким встановлено обмеження максимальної денної процентної ставки. Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону визначено, що ці обмеження поширюються на договори, укладені до набрання чинності Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання ним чинності. 
Хоча сторони вільні у визначенні умов договору (ст. 627 ЦК України), суд враховує, що, що Закон України Про споживче кредитування спрямований на захист слабшої сторони (споживача) і запобігання покладенню на нього надмірного тягаря. Також суд вважає, що законодавець, прийнявши Закон № 3498-IX, чітко висловив волю держави щодо обмеження надвисоких процентних ставок на ринку мікрокредитування. Хоча формально цей Закон не має зворотної сили до даного договору, його положення слугують орієнтиром для визначення того, який розмір відсотків вважається справедливим та допустимим у сучасних правовідносинах. Також згідно з ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово вказувала на необхідність дотримання балансу інтересів сторін. Стягнення відсотків, які в рази перевищують суму позики, нарахованих за надвисокою ставкою, порушує цей баланс і призводить до надмірного збагачення кредитодавеця за рахунок боржника, що не відповідає меті цивільно-правової відповідальності.
Враховуючи викладене, а також беручи до уваги введені законодавцем обмеження як критерій розумності нарахувань, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин принцип справедливості, обмеживши розмір відсотків, що підлягають стягненню.
Так, Законом України №3498-ІХ від 22.11.2023 «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», який набрав законної сили 24.12.2023, внесено зміни до ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», яку доповнено частиною п`ятою. Відповідно до вказаної норми, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої згідно з частиною четвертою цієї статті, не може перевищувати 1%.
Крім того, Законом України № 3498-ІХ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» доповнено п. 17, в якому передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Таким чином, нормами Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що при укладенні договорів про споживчий кредит максимальна денна процентна ставка застосовується в таких межах: з 24.12.2023 до 21.04.2024 (включно) 2,5 %; з 22.04.2024 до 19.08.2024 (включно) 1,5 %; а з 20 серпня 2024 року 1 %. 
Суд погоджується з заборгованістю за відсотками станом на 21.04.2024 в сумі 27359,24 грн (з урахуванням сплати відповідачем 17891,65 грн).
Також суд частково погоджується з доводами відповідача, щодо невідповідності встановленої процентної ставки в договорі з 22.04.2024. 
Період з 22.04.2024 по 19.08.2024 включно (наступні 120 днів) становить 120 днів. Протягом цього періоду підлягає застосуванню максимальна ставка 1,5 % на день. Сума щоденних відсотків з розрахунку 1,5 % від тіла кредиту (17999,98 грн) становить 270,00 грн. Розмір відсотків за цей період: 120 днів ? 270,00 грн = 32400,00 грн.
Період з 20.08.2024 по 20.11.2024 включно (з 241-го дня) становить 93 дні. Протягом цього періоду підлягає застосуванню максимальна ставка 1 % на день. Сума щоденних відсотків з розрахунку 1 % від тіла кредиту (17999,98 грн) становить 180,00 грн. Розмір відсотків за цей період: 93 дні ? 180,00 грн = 16740,00 грн.
Отже, за період з 22.04.2024 по 20.11.2024 сума нарахованих відсотків становить 49140,00 грн (32400,00 грн + 16740,00 грн).
Таким чином, загальний розмір заборгованості за нарахованими відсотками, що підлягає стягненню, становить: 27359,24 грн (зафіксований борг станом на 21.04.2024) + 49140,00 грн (перераховані відсотки з 22.04.2024) = 76499,24 грн.
Всього загальна сума заборгованості за Договором, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 94499,22 грн, яка складається із залишку заборгованості за тілом кредиту - 17999,98 грн та залишку заборгованості за нарахованими відсотками - 76499,24 грн.
5. Розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При розв`язанні цього питання суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 13.03.2025 у справі № 275/150/22 (провадження № 61-13766св24) висловив думку, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони з обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат зі складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 ст. 137 ЦПК України, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідності дотримання принципу співмірності при розрахунку судових витрат.
Поняття «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично друге поняття відповідає викладеному в постанові Верховного Суду від 03.10. 2019 у справі №922/445/19 висновку про те, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи». Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 у справі № 754/8750/19).
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
На підтвердження своїх витрат на правову допомогу позивач надав такі докази: договір № 01/08/2024-А від 01.08.2024 про надання юридичних послуг (том 1 а.с. 56); заявка №4200126 від 24.02.2025 на виконання доручення до договору №01/08/2024-А від 01.08.2024 (том 1 а.с. 52-53); рахунок на оплату № 4200126-24/03-2025 від 24.03.2025 на суму 10000,00 грн (том 1 а.с. 18); довіреність на представництво інтересів, видана ТОВ «Українські фінансові операції» адвокату Дідуху Є.О. від 01.08.2024 (том 1 а.с. 124); свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № КС № 5972/10 від 24.03.2017 (том 1 а.с. 106).
Окрім того, відповідач надав на підтвердження таких втрат договір про надання правової допомоги від 02.09.2025 (т. 2 а.с. 112-113), рахунок фактуру № 1 від 05.04.2026 (т.2 а.с. 114), звіт про виконану роботу на суму 20000,00 грн. (т.2 а.с. 115).
Позивач просить стягнути 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу на підставі договору з адвокатом Дідухом Є.О., вважаючи цю суму обґрунтованою та належним чином підтвердженою актом виконаних робіт. Водночас сторона позивача категорично заперечує проти стягнення витрат відповідача у заявленому ним розмірі (20000,00 грн), називаючи їх явно завищеними та неспівмірними зі складністю справи, у зв’язку з чим просить суд зменшити їх розмір до 3000,00 грн.
Зі свого боку, відповідач наполягає на стягненні 20000,00 грн витрат на послуги АБ «Ткачук та Партнери», обґрунтовуючи це фіксованим розміром гонорару та значним обсягом виконаної роботи (скасування заочного рішення, підготовка заяв по суті справи, участь у засіданнях). При цьому представник відповідача заперечує проти відшкодування витрат позивача, вказуючи на їх недоведеність, відсутність належних підтверджень реальності наданих послуг та невідповідність критерію розумної необхідності.
Вирішуючи питання про розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує, що їх розмір має бути доведеним, документально обґрунтованим та відповідати критерію розумної необхідності. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Оцінюючи заявлені стороною відповідача витрати у розмірі 20000,00 грн, суд бере до уваги обсяг фактично наданих послуг (підготовка заяви про скасування заочного рішення, складання відзиву та заперечень, участь у судових засіданнях). Водночас, суд враховує, що дана справа стосується стягнення заборгованості за типовим договором споживчого кредиту, не є надскладною, не потребує вивчення великого обсягу доказів або проведення експертиз, а судова практика у цій категорії справ є сталою та широковідомою. З огляду на ціну позову, заявлений відповідачем розмір гонорару у 20000,00 грн не є співмірним зі складністю справи та часом, необхідним кваліфікованому адвокату для підготовки процесуальних документів.
Оцінюючи заявлені стороною позивача витрати у розмірі 10000,00 грн, суд також критично підходить до їх розміру. Позивач є фінансовою установою, для якої спори про стягнення кредитної заборгованості є основною та повсякденною діяльністю. Подані представником позивача процесуальні документи (позовна заява, відповідь на відзив) мають переважно шаблонний характер, ґрунтуються на типових розрахунках та не вимагають від адвоката застосування інноваційних правових конструкцій чи значних витрат часу на формування правової позиції.
Враховуючи викладене, керуючись принципами пропорційності, диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, а також беручи до уваги взаємні клопотання обох сторін щодо зменшення заявлених судових витрат опонентів (через їх неспівмірність та завищення), суд доходить висновку про наявність обґрунтованих підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу для обох сторін.
Виходячи із засад справедливості та розумності, суд визначає співмірним, реальним та достатнім розміром витрат на професійну правничу допомогу суму 7000,00 грн для кожної зі сторін. Саме такий розмір, на переконання суду, відповідає фактичному обсягу виконаної адвокатами роботи, складності даного спору та не покладає на жодну зі сторін надмірний фінансовий тягар
Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, судові витрати розподіляються між сторонами пропорційно до розміру задоволених вимог. Ціна позову становить 122037,67 грн (100%). Суд дійшов висновку про задоволення позову на суму 94499,22 грн, що становить 77,43% від заявлених вимог. У задоволенні вимог на суму 27538,45 грн (22,57%) відмовлено.
Позивачем сплачено 2422,40 грн судового збору. Пропорційно до задоволених вимог (77,43%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1875,77 грн (2422,40 грн ? 77,43%).
Виходячи із визначеної судом базової суми у 7000,00 грн, розмір витрат, що підлягає відшкодуванню позивачу (пропорційно до задоволеної частини позову), становить 5420,41 грн (7000,00 грн ? 77,43%). Розмір витрат, що підлягає відшкодуванню відповідачу (пропорційно до частини вимог, у якій відмовлено), становить 1579,59 грн (7000,00 грн ? 22,57%).
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Застосовуючи правило взаємозаліку (5420,41 грн - 1579,59 грн), суд зобов`язує відповідача сплатити позивачу різницю витрат на правничу допомогу в розмірі 3840,82 грн.
Керуючись наведеним, ст. ст. 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 2 73-275, 279, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України суд, 

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за договором № 4200126 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07.12.2023 в загальній сумі 94 499 (дев`яносто чотири тисячі чотириста дев`яносто дев`ять) грн 22 коп., яка складається із заборгованості за основним боргом в сумі 17999 (сімнадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 98 коп. та заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 76499 (сімдесят шість тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) грн 24 коп.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 1875 (одну тисячу вісімсот сімдесят п`ять) грн 77 коп. витрат по сплаті судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» 3840 (три тисячі вісімсот сорок) грн 82 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції», код ЄДРПОУ 40966896, місцезнаходження: м. Київ, вул. Набережно - Корчуватська, 27, приміщення 2, поштовий індекс 03045;
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення складено 16.04.2026.
Суддя           Сергій ІЛЛЮК