ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.04.2026	Справа № 921/731/25	

Суддя Господарського суду міста Києва Чинчин О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Приватного підприємства «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» (46020, Тернопільська обл., місто Тернопіль, ВУЛИЦЯ БРОДІВСЬКА, будинок 59 А, ідентифікаційний код юридичної особи 36404211) 	
до    про	Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» (03143, місто Київ, вул.Метрологічна, будинок 14Б, ідентифікаційний код юридичної особи 40234919)  стягнення заборгованості у розмірі 804 277 грн. 97 коп.	
Представники: без повідомлення представників сторін
ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Приватне підприємство «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 804 277 грн. 97 коп. 

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю неналежним виконанням Відповідачем його зобов`язань за Договором на виконання електромонтажних робіт №88/23 від 20.06.2023 року.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 08.12.2025 року направлено передано матеріали справи №921/731/25 за позовом Приватного підприємства "Західенергомонтаж", вул. Бродівська, 59 А, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46020 до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Форвард Агро Трейд", вул. Метрологічна, 14Б, м. Київ, 03143 про стягнення 804277,97 грн - за територіальною підсудністю до Господарського суду м. Києва.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва від 05.01.2026 року, справу №921/731/25 передано до розгляду у складі судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.01.2026 року позовну заяву Приватного підприємства «Західенергомонтаж» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» про стягнення заборгованості у розмірі 804 277 грн. 97 коп. залишено без руху.

14.01.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій Позивач просить суд поновити строк для подання заяви про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року відкрито провадження у справі № 921/731/25, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

26.01.2026 року через систему «Електронний суд» від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 

02.02.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача надійшла відповідь на відзив.

05.02.2026 року через систему «Електронний суд» від Відповідача надійшли заперечення.

10.02.2026 року через систему «Електронний суд» від Позивача надійшли заперечення.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

З метою повідомлення Сторін про розгляд справи Судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвала суду про відкриття провадження у справі від 19.01.2026 року була надіслана до електронного кабінету Сторін у порядку, визначеному законом, що підтверджується повідомленнями про доставлення процесуального документа до електронного кабінету Сторін. 

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -
ВСТАНОВИВ
20.06.2023 року між Приватним підприємством «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» (Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» (Замовник) було укладено Договір на виконання електромонтажних робіт №88/23, відповідно до умов якого Виконавець зобов?язується, використовуючи власні матеріали, виконувати власними силами, або силами та засобами залучених субпідрядників, в установлені цим Договором строки електромонтажні роботи, надалі - "Роботи", на об?єктах Замовника, а Замовник зобов?язується приймати та оплачувати виконані Виконавцем Роботи на умовах, у порядку і в строки. встановлені даним Договором. (а.с.17-20)
Перелік, ціна та інші умови виконання Робіт погоджуються Замовником у комерційних пропозиціях Виконавця, що після погодження Замовником є невід?ємною частиною цього Договору. (п.1.2 Договору)

Пунктом 3.1 Договору передбачено, що вартість Робіт, їх перелік погоджуються Сторонами попередньо та зазначаються в комерційних пропозиціях Виконавця, які надаються Замовнику для погодження до виконання Робіт. Кінцева вартість Робіт визначається по кожному окремому замовленню в Актах здачі-прийняття виконаних Робіт, які є невід?ємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 3.2 Договору оплата виконаних Робіт за цим Договором здійснюється Замовником у безготівковій формі у національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі виконаних робіт.

Пунктом 5.3 Договору визначено, що за порушення строків оплати виконаних Робіт Замовник на вимогу Виконавця виплачує йому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості фактично виконаних, але не оплачених Робіт за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору на виконання електромонтажних робіт №88/23 від 20.06.2023 року Позивач виконав електромонтажні роботи, а Відповідач в свою чергу прийняв вказані роботи, що підтверджується Актом приймання виконаних будівельних робіт за січень 2024 року від 31.01.2024 року на суму в розмірі 522 427 грн. 20 коп., Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за січень 2024 року (а.с.21-35)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідачем не була здійснена оплата за виконані роботи у повному обсязі. Таким чином, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» перед Позивачем складає 522 427 грн. 20 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд також стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» інфляційні у розмірі 97 907 грн. 44 коп., 3% річних у розмірі 26 117 грн. 72 коп. та пеню у розмірі 157 825 грн. 61 коп.

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначає, що Відповідач частково оплатив заборгованість за виконані роботи в розмірі 400 000 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №88 від 29.03.2024 року в сумі 100 000 грн, №763 від 05.08.2024 року в сумі 200 000 грн та №966 від 13.09.2024 року в сумі 100 000 грн. з урахуванням листів про зміну призначення платежу. Окрім цього, Відповідач зазначає, що здійснював Позивачу ще ряд платежів, так як між сторонами даного спору, окрім договору №88/23 від 20.06.2023 року, укладено ще чотири договори, а саме Договори на виконання електромонтажних робіт 83/23 від 14.06.2023 року, №73/23 від 25.05.2023 року, 102/23 від 10.08.2023 року та №98/24 від 25.07.2024 року. Зокрема, протягом липня 2024 - березня 2025 року здійснено Позивачу передоплату в сумі 1 000 050 грн по договору №98/24 від 25.07.2024 року (в призначеннях платежу номер договору помилково вказано 96 замість 98), однак вартість робіт, кошторис, проект по вказаному Договору не був погоджений, тому вони не були виконані. Також при здійсненні розрахунку пені Позивач не врахував часткові проплати за виконані роботи, не звертався до Відповідача з вимогою, як це передбачено п.5.3. Договору. Більше того, він нарахував пеню за період з 30.11.2024 по 30.11.2025 року, що є порушенням ч.6 ст.232 ГК України. Також Відповідачем заявлено про застосування спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення пені. 

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Приватного підприємства «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Внаслідок укладення Договору на виконання електромонтажних робіт №88/23 від 20.06.2023 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Відповідно до ч. 1 ст.839 Цивільного кодексу України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення, строки виконання роботи або її окремих етапів (ст.ст. 843, 846 Цивільного кодексу України).
Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. (ч.1 ст. 854 Цивільного кодексу України)
Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору на виконання електромонтажних робіт №88/23 від 20.06.2023 року Позивач виконав електромонтажні роботи, а Відповідач в свою чергу прийняв вказані роботи, що підтверджується Актом приймання виконаних будівельних робіт за січень 2024 року від 31.01.2024 року на суму в розмірі 522 427 грн. 20 коп., Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт за січень 2024 року, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін за допомогою кваліфікованого електронного підпису без зауважень та заперечень, в добровільному порядку (а.с.21-35)
Згідно з п. 3.2 Договору оплата виконаних Робіт за цим Договором здійснюється Замовником у безготівковій формі у національній валюті України шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця протягом 30 (тридцяти) календарних днів від дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі виконаних робіт.
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Враховуючи вищенаведені умови Договору на виконання електромонтажних робіт №88/23 від 20.06.2023 року, обов`язок Відповідача по оплаті виконаних й прийнятих робіт на загальну суму в розмірі 522 427 грн. 20 коп. настав 01.03.2024 року. 
Таким чином, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» перед Приватним підприємством «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ за Договором на виконання електромонтажних робіт №88/23 від 20.06.2023 року становить 522 427 грн. 20 коп. 

Заперечуючи проти позову, Відповідач зазначав, що він частково оплатив заборгованість за виконані роботи в розмірі 400 000 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №88 від 29.03.2024 року в сумі 100 000 грн, №763 від 05.08.2024 року в сумі 200 000 грн та №966 від 13.09.2024 року в сумі 100 000 грн. з урахуванням листів про зміну призначення платежу. Окрім цього, Відповідач зазначає, що здійснював Позивачу ще ряд платежів, так як між сторонами даного спору, окрім договору №88/23 від 20.06.2023 року, укладено ще чотири договори, а саме Договори на виконання електромонтажних робіт 83/23 від 14.06.2023 року, №73/23 від 25.05.2023 року, 102/23 від 10.08.2023 року та №98/24 від 25.07.2024 року. Зокрема, протягом липня 2024 - березня 2025 року здійснено Позивачу передоплату в сумі 1 000 050 грн по договору №98/24 від 25.07.2024 року (в призначеннях платежу номер договору помилково вказано 96 замість 98), однак вартість робіт, кошторис, проект по вказаному Договору не був погоджений, тому вони не були виконані.

До відзиву на позовну заяву Відповідачем долучено платіжні інструкції №88 від 29.03.2024 року на суму 100 000 грн. 00 коп. із зазначенням призначення платежу: «оплата за електромонтажні роботи згідно договору №102/23 від 10.08.2023», №763 від 05.08.2024 року на суму 200 000 грн. 00 коп. із зазначенням призначення платежу: «оплата за електромонтажні роботи згідно договору №102/23 від 10.08.2023», №966 від 13.09.2024 року на суму 100 000 грн. 00 коп. із зазначенням призначення платежу: «оплата за електромонтажні роботи згідно договору №88/23 від 14.06.2023», №714 від 25.07.2024 року на суму 200 000 грн. 00 коп. із зазначенням призначення платежу: «оплата за електромонтажні роботи згідно договору №102/23 від 10.08.2023». (а.с.74-76, зворотна частина а.с.87)

Також долучено платіжні інструкції №666 від 21.03.2025 р., №613 від 14.03.2025 р., №508 від 28.02.2025 р., №434 від 21.02.2025 р., №1470 від 20.12.2024 р., №1386 від 06.12.2024 р., №1293 від 22.11.2024 р., №1265 від 20.11.2024 р., №1258 від 20.11.2024 р., №1048 від 04.10.2024 р., №1017 від 27.09.2024 р. із зазначенням призначення платежу: «оплата за монтажні роботи згідно договору №96/24 від 25.07.2024». (а.с.82-87)

Суд звертає увагу, що предметом та підставою позову у даній справі є стягнення заборгованості за Договором на виконання електромонтажних робіт №88/23 від 20.06.2023 року. 

Інструкція про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затверджена постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 163, визначає:
1) порядок ініціювання платіжних операцій з рахунків користувачів платіжних послуг (далі - користувач), що відкриті в надавачів платіжних послуг з обслуговування рахунку (далі - надавач платіжних послуг);
2) обов`язкові реквізити платіжної інструкції, на підставі якої ініціюється платіжна операція з рахунку користувача, та вимоги щодо їх заповнення;
3) порядок виконання надавачами платіжних послуг кредитового переказу коштів, дебетового переказу коштів за згодою платника та дебетового переказу коштів без згоди платника;
4) порядок виконання надавачами платіжних послуг заходів щодо арешту коштів на рахунках користувачів;
5) особливості виконання надавачами платіжних послуг миттєвого кредитового переказу;
6) вимоги до платіжної інструкції, що формується під час надання платіжної послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.

Ініціатор заповнює реквізити платіжної інструкції державною мовою з урахуванням вимог, зазначених в указівках щодо особливостей заповнення реквізитів платіжної інструкції, оформленої в паперовій або електронній формі (додаток), та вимог розділів II-IV, VI, VII цієї Інструкції. Ініціатор має право заповнювати реквізити платіжної інструкції латинськими літерами, якщо це передбачено правилами платіжної системи/внутрішніми правилами надавача платіжних послуг. (п.10 Інструкції) 

У п.12 Інструкції зазначено, що надавач платіжних послуг приймає до виконання надану ініціатором платіжну інструкцію за умови, що платіжна інструкція оформлена належним чином та немає законних підстав для відмови в її прийнятті.

Стаття 534 Цивільного кодексу України визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені. У такому разі вимоги кредитора погашаються у встановленій черговості: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання. В цьому випадку мова йдеться про судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов`язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо. Такі витрати мають бути підтверджені кредитором (наприклад, підлягатиме стягненню за рішенням суду тощо); у другу чергу підлягають сплаті проценти та неустойка в разі їх нарахування на підставі договору або закону; і лише в третю чергу сплачується основна сума боргу.

Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила.

Так, у постанові від 10.10.2023 у справі №916/2357/22 Верховний Суд зазначив (в. п. 46.) «…Інший порядок погашення вимог кредитора може бути встановлений договором. Сторони можуть передбачити, наприклад, першочергове погашення основної суми боргу або інші правила.
Можливість застосування положень статті 534 ЦК України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Отже, якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу, - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг) - черговість, установлена статтею 534 Кодексу, застосовуватися не може.
Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до статті 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості здійснюється в порядку виконавчого провадження або платіж отримано без реквізиту "призначення платежу" чи як загальна підстава - на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо".

Суд зазначає, що відповідний порядок наведено в Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою правління Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22, та Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Аналогічний порядок встановлено й у наразі чинній Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженій постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 163 (пункти 8, 9, 10, 12, 41). Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18, від 10 жовтня 2023 року у cправі № 916/2357/22.

Таким чином, чинне законодавство не передбачає можливості зміни призначення платежу після виконання банком платіжного доручення. Таке зарахуванням можливе лише за погодженням з конрагентом. 

Більше того, у постановах від 07.09.2023 у справі №905/1965/19, від 06.10.2021 у справі №911/2731/20, від 26.12.2019 у справі №911/2630/18 Верховний Суд наголосив, що в разі, коли у графі платіжного доручення «призначення платежу» відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно з яким здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатися одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то за наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

На підтвердження зміни призначення платежу у платіжних інструкціях №88 від 29.03.2024 року, №763 від 05.08.2024 року, №966 від 13.09.2024 року, №714 від 25.07.2024 року Відповідачем додано листи №1009/1 від 10.09.2024 року, №1009/2 від 10.09.2024 року, №1009/3 від 10.09.2024 року, в яких останній просить Позивача оплачені грошові кошти за платіжними інструкціями №88 від 29.03.2024 року, №763 від 05.08.2024 року зарахувати в рахунок оплати за договором №88/23 від 14.06.2024 року та за договором №98/24 від 25.07.2024. (а.с.77, зворотна частина а.с.88) 

Проте, матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження направлення Відповідачем на адресу Позивача листів №1009/1 від 10.09.2024 року, №1009/2 від 10.09.2024 року, №1009/3 від 10.09.2024 року й отримання їх Приватним підприємством «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ», а тому Суд не приймає до уваги вказані доводи Відповідача, оскільки зарахування цих платежів в односторонньому порядку не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Що стосується платіжної інструкції №966 від 13.09.2024 року на суму 100 000 грн. 00 коп. із зазначенням призначення платежу: «оплата за електромонтажні роботи згідно договору №88/23 від 14.06.2023», Суд зазначає, що у призначенні платежу Відповідачем невірно зазначено дату договору, укладеного між сторонами.

Так, в матеріалах справи наявний лист Приватного підприємства «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» №584/1 від 27.11.2025 року на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» з проханням зазначити правильне призначення платежу, зокрема, за платіжною інструкцією №966 від 13.09.2024 року на суму 100 000 грн. 00 коп. Вказаний лист надісланий на електронну адресу Відповідача, зазначену у розділі 9 Договору. (а.с.102-105) Крім того, з вказаного листа вбачається про наявність укладених між сторонами договорів, зокрема, №83/23 від 14.06.2023 р., №88/23 від 20.06.2023 р. Однак, відповіді на вказаний лист Відповідач не надав, а тому Суд не може дійти однозначного висновку щодо дійсного призначення платежу. 

З огляду на вищевикладене, Суд не приймає до уваги платіжну інструкцію №966 від 13.09.2024 року на суму 100 000 грн. 00 коп. із зазначенням призначення платежу: «оплата за електромонтажні роботи згідно договору №88/23 від 14.06.2023» в рахунок погашення заборгованості за Договором на виконання електромонтажних робіт №88/23 від 20.06.2023 року. 

Таким чином, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» перед Приватним підприємством «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» за Договором на виконання електромонтажних робіт №88/23 від 20.06.2023 року становить 522 427 грн. 20 коп.

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 76 - 79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Приватному підприємству «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» в розмірі 522 427 грн. 20 коп.

Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, не здійснив оплату виконаних й прийнятих робіт в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 522 427 грн. 20 коп. - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При зверненні до суду Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 01.04.2024 р. по 30.11.2025 р. у розмірі 26 117 грн. 72 коп. та інфляційні у розмірі 97 907 грн. 44 коп. за загальний період прострочки з 01.04.2024 р. по 31.10.2025 р.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року). 

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем сплати за виконані роботи за загальний період прострочки з 01.04.2024 р. по 30.11.2025 р. у розмірі 26 117 грн. 72 коп.. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі. 

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року)
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Разом із тим, Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Згідно з положеннями ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України.
Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Оскільки індекси інфляції є саме коефіцієнтами, призначенням яких є переведення розміру заборгованості у реальну величину грошових коштів з урахуванням знецінення первинної суми, такі інфляційні втрати не можуть бути розраховані за певну кількість днів прострочення, так як їх розмір не відповідатиме реальній величині знецінення грошових коштів, що існував у певний період протягом місяця, а не на конкретну дату чи за декілька днів.
Згідно з Листом Державного комітету статистики України №11/1-5/73 від 13.02.2009р. також не має практичного застосування середньоденний індекс інфляції, що може бути розрахований за формулою середньої геометричної незваженої (корінь з місячного індексу в 31 (30) степені). Так, він вказує лише на темп приросту цін за 1 день та не є показником реальної величини знецінення грошових коштів кредитора за період прострочення боржником своїх зобов`язань.
Зазначені висновки підтверджуються Рекомендаціями Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, даних у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997р., відповідно до яких визначення загального індексу за певний період часу здійснюється шляхом перемноження помісячних індексів, тобто накопичувальним підсумком. Його застосування до визначення заборгованості здійснюється за умов, якщо в цей період з боку боржника не здійснювалося платежів, тобто розмір основного боргу не змінювався. У випадку, якщо боржник здійснював платежі, загальні індекси інфляції і розмір заборгованості визначаються шляхом множення не за весь період прострочення, а виключно по кожному періоду, в якому розмір заборгованості не змінювався, зі складанням сум отриманих в результаті інфляційних збитків кожного періоду. При цьому, слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з врахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.
Таким чином, інфляційні мають розраховуватись шляхом визначення різниці між добутком суми боргу та помісячних індексів інфляції за час прострочення, розділених на сто, і сумою боргу.
Зазначене відповідає п. 6 Наказу Держкомстату №265 від 27.07.2007р. «Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін», відповідно до якого розрахунки базового індексу споживчих цін проводяться за міжнародною класифікацією індивідуального споживання за цілями та здійснюються відповідно до модифікованої формули Ласпейреса. Розрахунки базового індексу споживчих цін за квартал, період з початку року і т.п. проводяться «ланцюговим» методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів.
При цьому, коли відносно кожного грошового зобов`язання, які мають різні строки виникнення, проводиться оплата частинами через короткі проміжки часу, розрахунок інфляційних втрат необхідно здійснювати щодо кожного окремого платежу, як складової загальної суми окремого грошового зобов`язання, за період з моменту виникнення обов`язку з оплати та який буде спільним для всіх платежів по конкретному грошовому зобов`язанню, до моменту фактичного здійснення платежу з подальшим сумуванням отриманих результатів для визначення загальної суми інфляційних втрат.
Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов`язання в зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, за загальний період прострочки з 01.04.2024 р. по 31.10.2025 р. у розмірі 97 907 грн. 44 коп. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню у повному обсязі. 
Крім того, Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 30.11.2024 р. по 30.11.2025 р. у розмірі 157 825 грн. 61 коп. 
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин сторін) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов`язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» №14 від 17.12.2013 року)
Судом встановлено, що умовами договору сторони не передбачили можливості нарахування неустойки понад шість місяців.
Пунктом 5.3 Договору визначено, що за порушення строків оплати виконаних Робіт Замовник на вимогу Виконавця виплачує йому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості фактично виконаних, але не оплачених Робіт за кожен день прострочення.
Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов`язання з 30.11.2024 р. по 30.11.2025 р. у розмірі 157 825 грн. 61 коп. вважає, що ця частина позовних вимог не підлягає задоволенню у зв`язку з невірним розрахунком Позивача в частині визначення початку перебігу прострочення Відповідача. Так, Суд зазначає, що обов`язок Відповідача по оплаті виконаних й прийнятих робіт на загальну суму в розмірі 522 427 грн. 20 коп. настав 01.03.2024 року, а тому прострочення Відповідача розпочалось з 02.03.2024 року. Враховуючи приписи частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин сторін) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, тобто нарахування штрафних санкцій припинилось 02.09.2024 року. Проте, Позивачем самостійно визначено період для стягнення пені з 30.11.2024 р. по 30.11.2025 р., тобто поза межами періоду для можливого нарахування пені. 
В той же час, у відзиві на позовну заяву Відповідачем заявлено спеціальні строки позовної давності до вимог Позивача. 
Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч.1 ст. 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за грошовим зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання зобов`язання.
За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Положеннями ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а ст. 258 - до окремих вимог встановлено позовну давність в один рік.
Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частини першої статті 258 ЦК) й у зв`язку з недоліками проданого товару (стаття 681 цього Кодексу) (пункт 4 частини першої статті 258 ЦК). Якщо на товар встановлено гарантійний строк, покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару, які були виявлені протягом цього строку (частина третя статті 680 ЦК). До вимог у зв`язку з недоліками проданого товару застосовується позовна давність в один рік, яка обчислюється від дня виявлення недоліків у межах строків, встановлених статтею 680 цього Кодексу, а якщо на товар встановлено гарантійний строк (строк придатності), - від дня виявлення недоліків у межах гарантійного строку (строку придатності) (стаття 681 ЦК). 
Згідно з ч.ч.3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору.
Застосування позовної давності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови:
1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права;
2) таке обмеження повинно мати легітимну мету;
3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07 грудня 2010 року у справі "Seal v. The United Kingdom" за заявою № 50330/07), а саме строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18 березня 2008 року у справі "Dacia S.R.L. v/ Moldova" за заявою № 3052/04); застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20 травня 2010 року у справі "Lelas v. Croatia" за заявою №55555/08); механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20 грудня 2007 року у справі "Phinikaridou v. Cyprus" за заявою № 23890/02).
У постанові Верховного Суду від 17.12.2018р. по справі №910/618/18, зазначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала, порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення - неустойки (штрафу, пені) (частина 1 та пункт 1 частини 2 стаття 258 ЦК України).
Водночас п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин.

Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023.

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

У зв`язку з військовою агресією рф проти України, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, цей стан триває до теперішнього часу.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану (розділ доповнено пунктом 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15.03.2022; в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023).

Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 

Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року по справі №903/602/24 зазначено, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» №4434-IX від 14.05.2025 року пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключено. 

Закон №4434-IX від 14.05.2025 року набрав чинності 04 вересня 2025 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився до 03.09.2025, а з 04.09.2025 строк позовної давності був поновлений.

Однак, враховуючи те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, а в даному випадку вимоги Позивача в частині стягнення пені у розмірі 157 825 грн. 61 коп. не підлягають задоволенню, заява Відповідача про застосування спеціального строку позовної давності до вимог Позивача не підлягає задоволенню. 
Таким чином, з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» на користь Приватного підприємства «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 522 427 грн. 50 коп., 3% річних у розмірі 26 117 грн. 72 коп., інфляційні у розмірі 97 907 грн. 44 коп. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Відповідачем в свою чергу заявлено про стягнення з Приватного підприємства «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. 00 коп. 

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Разом із тим, згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269). (Аналогічна правова позиція викладена у постанові вищого господарського суду України від 22.11.2017 року у справі № 914/434/17).

Як вбачається з матеріалів справи, 12.01.2026 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» (замовник) та адвокатом Шунтовим О.М (адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги б/н.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат Відповідачем було подано Акт надання правничої допомоги б/н від 22.01.2026 р. на суму 20 000 грн., за яким адвокатом надано послуги: вивчення матеріалів позовної заяви з додатками, законодавства (судової практики), подання відзиву на позовну заяву з додатками до Господарського суду міста Києва у справі №921/731/25, 8 год., платіжну інструкцію №121 від 30.01.2026 р. на суму 20000 грн. 

Судом встановлено, що Шунтов О.М. є адвокатом в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру адвокатів України, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльнісью серії ІФ №001216. 

Позивачем у відповіді на відзив на позовну заяву заявлено про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року по справі №922/1964/21 зазначено, що відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 129 ГПК України, також визначені положеннями частин шостої, сьомої та дев`ятої статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З врахуванням викладеного, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19). 

Крім того, Суд враховує, що наданий акт прийому передачі виконаних робіт не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони. Суд виходить з того, що розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового засідання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, Суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, розмір заявленого до стягнення із позивача у даній справі гонорару є завищеним та не відповідає критерію розумності. 

Так, Суд зазначає, що підготовка відзиву на позовну заяву не потребувала дослідження великого обсягу документів, оскільки вимоги ґрунтуються на одному акті й не потребувала значного обсягу часу для його підготовки. 

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, Суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог Позивача, доходить висновку про те, що з Позивача на користь Відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн. 00 коп., які відповідають фактичним витратам на правову допомогу, які Відповідач планував понести в суді, виходячи з обсягу запланованої правової допомоги та складності справи; витратам, які фактично поніс Відповідач, відповідно до актів наданих послуг і витратам, які за оцінкою суду підлягають віднесенню на Позивача з точки зору її складності, та розумної необхідності і реальності понесених судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -
УХВАЛИВ
1. Позов Приватного підприємства «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» - задовольнити частково. 
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» (03143, місто Київ, вул.Метрологічна, будинок 14Б, ідентифікаційний код юридичної особи 40234919) на користь Приватного підприємства «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» (46020, Тернопільська обл., місто Тернопіль, ВУЛИЦЯ БРОДІВСЬКА, будинок 59 А, ідентифікаційний код юридичної особи 36404211) заборгованість у розмірі 522 427 (п`ятсот двадцять дві тисячі чотириста двадцять сім) грн. 20 коп., 3% річних у розмірі 26 117 (двадцять шість тисяч сто сімнадцять) грн. 79 коп., інфляційні у розмірі 97 904 (дев`яносто сім тисяч дев`ятсот чотири) грн. 44 коп. та судовий збір у розмірі 9 696 (дев`ять тисяч шістсот дев`яносто шість) грн. 74 коп. 

3. В іншій частині позову - відмовити. 
4. Стягнути з Приватного підприємства «ЗАХІДЕНЕРГОМОНТАЖ» (46020, Тернопільська обл., місто Тернопіль, ВУЛИЦЯ БРОДІВСЬКА, будинок 59 А, ідентифікаційний код юридичної особи 36404211) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОРВАРД АГРО ТРЕЙД» (03143, місто Київ, вул.Метрологічна, будинок 14Б, ідентифікаційний код юридичної особи 40234919) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.
5. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.
6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

7. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Дата складання та підписання повного тексту рішення: 03 квітня 2026 року.

Суддя О.В. Чинчин