Справа № 446/769/25 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т. І. 
Провадження № 22-ц/811/3513/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника позивачки Ройко Т.І., представника відповідача Давидюка М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" на рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 вересня 2025 року в складі судді Котормуса Т.І. в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Зерно-Продукт» про стягнення моральної шкоди,-
встановив:

У квітні 2025 року представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Ройко Т.І. подала до суду позовну заяву до відповідача ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» про стягнення моральної шкоди, просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 1000000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати.
Вимоги обґрунтовує тим, що вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21.09.2021, який було змінено ухвалою Львівського апеляційного суду від 17.02.2022, ОСОБА_2 визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком один рік. 
У вказаному кримінальному провадженні позивачка мала статус потерпілої особи, оскільки внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , який грубо порушив Правила дорожнього руху, та в результаті чого відбулась дорожньо-транспортна пригода, вона та її чоловік ОСОБА_3 отримали тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, а донька, малолітня потерпіла ОСОБА_4 , від отриманих травм померла. 
На момент вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, він перебував у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт». Зазначає, що смерть доньки та її з чоловіком отримані ушкодження, які наступили внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , заподіяли їй значних моральних страждань, через які у неї погіршився нормальний, здоровий сон, стала дуже роздратованою. 
З метою нормалізації свого духовного та психологічного стану, позбавлення депресії, стресу, неврозів, відновлення світосприйняття, соціальної та трудової активності до рівня який був у позивачки до моменту вчинення кримінального правопорушення щодо неї, просить стягнути з відповідача суму морального відшкодування, оскільки саме ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» повинне відповідати за заподіяну їй шкоду, як юридична особа, працівником якої, під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків був ОСОБА_2 , яким завдано таку шкоду. Просила позов задовольнити.
Оскаржуваним рішенням Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 вересня 2025 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Зерно-Продукт» про стягнення моральної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Зерно-Продукт» на користь ОСОБА_1 700 000,00 (сімсот тисяч гривень) моральної шкоди.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Зерно-Продукт» на користь держави судовий збір у сумі 7 000,00 (сім тисяч гривень).
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Зерно-Продукт» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
У задоволенні іншої частини вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу – відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник відповідача ТОВ "Волинь-зерно-продукт" Давидюк М.В., не погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що не повною мірою враховує обставини справи та наявні у справі докази.
Зокрема, відповідач не заперечує факту завдання моральної шкоди позивачці та необхідність її відшкодування саме відповідачем в силу закону.
При цьому, вважає, що судом першої інстанції необгрунтовано задоволено позовні вимоги у розмірі 700 000 грн. 
Оскільки обставини справи та їх правова оцінка відповідачем не заперечувались, то суду належало прийняти мотивоване рішення лише щодо розміру відшкодування. 
У зв`язку з тим, що розмір моральної шкоди це суб`єктивна оцінка, яка не підлягає чіткому розрахунку, на думку апелянта, суд повинен виходити із ступеня вини відповідача, інших обставин події, а також судової практики в подібних правовідносинах, оскільки в іншому випадку можуть виникати колізії, коли для прикладу суд присуджує водію, якиий безпосередньо вчинив смертельне ДТП, менший розмір моральної шкоди, ніж юридичній особі, яка відповідає за дії свого працівника.
Вважає, що суд першої інстанції формально зменшив суму позовних вимог, аби відповідач не міг апелювати до того, що його аргументи не враховані. 
Проте, такий підхід є не достатньо обгрунтованим, оскільки він не враховує того факту, що позивачка визначає розмір шкоди "на око" і така сума може становити в подібних ситуаціях як десть тисяч гривень, так і десять мільйонів. 
На думку апелянта, суд мав би врахувати, окрім суми позовних вимог, також і той факт, що вдповідач безпосередньо не завдавав шкоди позивачці, а лише відповідає за дії свого працівника. Стягнути суму відшкодування з винного працівника в порядку регресу відповідач не зможе у зв`язку із загибеллю безпосереднього завдавача шкоди під час участі в бойових діях.
Також вважає, що присуджена судом сума моральної шкоди не враховує того факту, що згідно вироку суду, наявного в матеріалах справи, були визнані винними обидва учасники дорожньо-транспортної пригоди, зокрема і чоловік потерпілої, яка перебувала з ним в одному автомобілі. 
При цьому, позивачка не позивалася до іншого винуватця аварії. 
Стверджує, що відповідач буде змушений позиватися до іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди з вимогою солідарного відшкодування шкоди, якщо буде відсутнє переконання у справедливості присудженого розміру моральної шкоди.
Зокрема, суд повинен врахувати той факт, що відповідач несе відповідальність в силу закону і не є особою, яка безпосередньо завдала шкоди, тому моральне полегшення у позивача від того, що винна особа понесла заслужену відповідальність, навряд чи настане. 
Крім того, має бути враховано, що в заподіянні шкоди позивачці винні обидва учасники дорожньо-транспортної пригоди, тому розмір відповідальності відповідача повинен бути кратним до розміру шкоди, зважаючи, що позивачка очевидно не буде позиватися до іншого заподіювача шкоди.
Просить змінити рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 вересня 2025 року встановивши моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню відповідачем, в розмірі 100 000,00 грн.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивачки ОСОБА_6 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що питанням, яке вимагає судової оцінки у даній справі, є правова підстава відповідальності відповідача за даним позовом та розмір відшкодування моральної шкоди.
Так, на момент вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, він мав трудові відносини з відповідачем у справі ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт», а завдана шкода потерпілій стороні у кримінальному провадженні відшкодована не була.
Таким чином, судом констатовано, що через неправомірні суспільно-небезпечні дії водія ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» ОСОБА_2 , позивачці завдано немайнових втрат, спричинених моральними стражданнями, які позначили негативні зміни в її житті, у зв`язку з чим і виник спір між сторонами.
Вказане не заперечується стороною відповідача у справі, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення моральної шкоди саме з ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт».
Позивачка оцінила розмір відшкодування завданої їй моральної шкоди на рівні 1 000 000,00 грн.
Суд зазначив, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, тому будь яка компенсація моральної шкоди не є та не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь який її розмір може мати суто умовний вираз.
Враовуючи наведене та з огляду на доведеність факту заподіяння моральної шкоди, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, суд, визначаючи розмір відшкодування завданої шкоди, взяв до уваги характер, глибину і тривалість душевних страждань, також принципи розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з чим прийшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь позивачки 700 000,00 грн. морального відшкодування.
Також суд вирішив питання судових витрат, стягнувши з ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» на користь держави судовий збір у сумі 7 000,00 (сім тисяч гривень), а на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями. 
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Судом встановлено такі юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 , її батьками зазначені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.10.2011 (а.с. 17).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 23.08.2019 (а.с. 18).
Так, 22.08.2019 о 17 годині 00 хвилин мала місце ДТП, за якої ОСОБА_2 керуючи вантажним автопотягом у складі сідлового тягача «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричепа марки «BODEX», реєстраційний номер НОМЕР_4 та рухаючись ним по автомобільній дорозі сполученням «Львів-Луцьк» в напрямку до м. Львова, при проїзді її ділянки в районі с. Колоденці Кам`янка-Бузького району Львівської області при наближенні до перехрестя нерівнозначних доріг, допустив порушення вимог Правил дорожнього руху. 
Внаслідок порушення ПДР водієм ОСОБА_2 , пасажирам автомобіля «ВАЗ 2101» заподіяно тілесні ушкодження, зокрема, малолітній потерпілій ОСОБА_4 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 65/19 від 20.09.2019, були спричинені тілесні ушкодження у вигляді садна та синців на обличчі, на голові справа, синця на лівому плечі, садна на поверхні черевної стінки зліва, одне садно на лівій нижній кінцівці, закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою та травматичного набряку головного мозку, перелом основи черепа, з вогнищевими крововиливами в м`які тканини голови справа, непрямий перелом першого ребра справа, з вогнищевим крововиливом вказаної ділянки, крововилив при корені лівої нирки, розрив селезінки, крововиливи в м`язах спини, які у своїй сукупності призвели до її смерті; потерпілій ОСОБА_1 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 49/2019 від 11.10.2019, були спричинені тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми живота, яка проявилася переломами 4-9 ребр по аксилярній лінії зліва, 2-4 ребр по паравертибральній лінії зліва, лівобічного гемоторакс, розрив селезінки, струсу головного мозку, які у своїй сукупності за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення відносяться до тяжкого тілесного ушкодження та водію автомобіля «ВАЗ 2101» ОСОБА_3 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 50/2019 від 11.10.2019, спричинено тупу травму грудної клітки, перелом 4-5 ребр, струс головного мозку, які у своїй сукупності відносять до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21.09.2021  ОСОБА_2 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням строком один рік.
На підставі ч.1 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_2 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовано.
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком один рік.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовано.
Речові докази: автомобіль «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_5 який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_6 , зареєстрований на гр. ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 , без права відчуження, ремонту та експлуатації, переданий на відповідальне зберігання на майданчик тимчасового утримання, що знаходиться за адресою: м. Кам`янка-Бузька, вул. Тютюнника, 1 - повернуто власнику. Скасовано арешт на автомобіль «ВАЗ 2101», реєстраційний номер НОМЕР_5 в цілому (на його комплектуючі деталі, вузли, агрегати та інше обладнання), накладений 23.08.2019 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова;
Вантажний автопотяг у складі сідлового тягача «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричеп марки «BODEX» р.н. НОМЕР_7 , які згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_8 та НОМЕР_9 , зареєстровані на ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» за адресою: с. Липляни, вул. Червоноармійська, 22 Ківерського р-ну Волинької області та передані на відповідальне зберігання на майданчик тимчасового утримання, що за адресою: с. Велике Колодно Кам`янка-Бузького району Львівської області, що належить ТОВ «Агро ЛВ Лімітед» - повернуто власнику. Скасовано арешт на автопотяг у складі: сідлового тягача «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричеп марки «BODEX» р.н. НОМЕР_7 в цілому (на його комплектуючі деталі, вузли, агрегати та інше обладнання), накладений 23.08.2019 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова;
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судові витрати:
- за проведення судової авто технічної експертизи технічного стану № 1/1008 від 15.10.2019 – 1570,10 грн.;
- за проведення судової комплексної транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи № 1/1009 від 23.10.2019р. - у розмірі 4710,30 грн.,
- за проведення судової автотехнічної експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди № 1/1307 від 27.11.2018 – у розмірі 1570.1 грн.;
- за проведення судової автотехнічної експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди № 6637 від 24.12.2019 - у розмірі 4710.00 грн., а всього на загальну суму 12560,5 грн. (дванадцять тисяч п`ятсот шістдесят гривень п`ять копійок).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17.02.2022 апеляційну скаргу представника потерпілої – адвоката Сиворіга А.О. залишено без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Войценка А.І. задоволено частково.
Вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 21 вересня 2021 року відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінено.
Визнано ОСОБА_2 засудженим за ч.2 ст.286 КК України на п`ять років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на три роки, та на підставі ст.75 КК України вважати ОСОБА_2 звільненим від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком один рік.
У решті вирок суду залишено без змін (а.с. 5-16).
З вироку слідує, що водій ОСОБА_2 не відшкодовував завдану потерпілій стороні шкоду, а потерпілою стороною, в межах кримінального провадження не заявлялося цивільного позову.
Таким чином, обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.08.2019, а також вина у такій водія автопотяга у складі сідлового тягача «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричепа марки «BODEX», реєстраційний номер НОМЕР_4 , встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, відтак у силу статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у ході розгляду даної цивільної справи.
Колегія суддів виходить з того, що враховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України), факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюватися у порядку кримінального провадження, оскільки суд у порядку цивільного судочинства не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення.
В свою чергу, оскільки водій вантажного автопотяга у складі сідлового тягача «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричепа марки «BODEX», реєстраційний номер НОМЕР_4 - ОСОБА_2 визнаний винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, цивільно-правова відповідальність відповідача у вигляді моральної шкоди повинна бути доведена належними доказами факту та розміру спричиненої шкоди, оскільки відповідач не звільняється від обов`язку відшкодування такої.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Звертаючись з позовними вимогами позивачка ОСОБА_1 просить про стягнення з відповідача морального відшкодування, оскільки саме ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» повинне відповідати за заподіяну їй шкоду, як юридична особа, працівником якої, під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків завдано таку шкоду.
Колегія суддів виходить з того, що правовідносини між сторонами у справі, що переглядається, виникли з делікту, а саме внаслідок заподіяння позивачці ОСОБА_1 шкоди, заподіянням їй тілесних ушкоджень та смертю рідної доньки ОСОБА_4 .
За фактом завдання шкоди виникає деліктне зобов`язання, яке припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.
За змістом частин першої, другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (ч. 2 ст. 1168 ЦК України).
В свою чергу, відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Аналіз змісту гл. 82 ЦК України дає підстави для висновку, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позивачкою вимоги у цьому контексті є обґрунтованими та безпосередньо стосуються прав та обов`язків відповідача ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт», оскільки ОСОБА_2 на момент ДТП працював у товариства на посаді водія автотранспортних засобів, тобто ДТП відбулася під час виконання водієм своїх трудових (службових) обов`язків.
Іншими словами, ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» є належним відповідачем та повинен відповідати за пред`явленими вимогами про відшкодування моральної шкоди.
Фактично оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» не заперечує висновки суду щодо покладення на товариство відповідальності за вчинення водієм відповідної ДТП та заподіяння у зв`язку з такою позивачці моральної шкоди, однак не погоджується та просить зменшити визначений розмір стягнутої судом шкоди, як грошовий еквівалент такої.
Таким чином, рішення суду оскаржується лише відповідачем та виключно у контексті часткового задоволення позовних вимог, тому слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства та статті 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині, колегія суддів не перевіряє.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка зводиться до того, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Враховуючи наведене, виключною правовою проблемою є розмір моральної шкоди, як грошовий еквівалент понесених позивачкою страждань, у зв`язку із ДТП у якій остання втратила дитину та отримала тілесні ушкодження відповідного ступеня тяжкості.
Колегія суддів виходить з того, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ст. 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).
Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц (провадження№ 61-31395сво18).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі №180/1735/16-ц).
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Так, суд бере до уваги те, що втрата і біль, які пережила позивачка ОСОБА_8 та продовжує переживати є непоправними, оскільки її рідна дитина загинула, тобто її не повернеш, відтак жодний грошовий розмір моральної шкоди не може бути належною сатисфакцією та у повній мірі покрити таку.
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Беззаперечно встановивши, що внаслідок ДТП, яка сталася, у тому числі з вини водія відповідача, позивачка зазнала значної емоційної напруги та стресу, фізичного болю і ушкодження здоров`я, які кваліфіковані судово-медичним експертом як ушкодження середньої тяжкості, складність та тривалість лікування, пов`язані із цим негативні зміни у житті позивачки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про перенесення позивачем моральних страждань та існування правових підстав для відшкодування моральної шкоди, а визначаючи її розмір, місцевий суд у достатній мірі врахував глибину понесених позивачем страждань у зв`язку із ДТП, характеру та тяжкості отриманих нею тілесних ушкоджень, тривалість лікування, групу інвалідності, отриману нею після ДТП, реабілітацію, яка може тривати ще довгий час, смерть дитини після цієї пригоди, та обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 700 000 грн 00 коп.
Керуючись принципами виваженості, розумності, справедливості та співмірності, беручи до уваги відсутність будь якого добровільного відшкодування позивачці моральної шкоди зі сторони відповідача чи винної особи (водія відповідача), зокрема, коштів на лікування, колегія суддів доходить висновку, що розмір стягнутої судом компенсації моральної шкоди відповідає глибині і тривалості моральних страждань позивачки та у жодному разі не призводить до її безпідставного збагачення.
При цьому, сам лише факт заперечення стороною відповідача моральної шкоди чи розміру такої не свідчить про її відсутність та не має обов`язком для суду часткового задоволення відповідних вимог.
Так, самих лише тверджень (запевнень) сторони недостатньо для суду у контексті доказування чи спростування тих чи інших обставин, оскільки слідуючи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, а також вимогам ст. 76 ЦПК України доказування здійснюється на підставі даних, які встановлюються відповідними засобами, зокрема, висновками експертів.
Підстави обов`язкового призначення судом експертизи визначені статтею 105 ЦПК України. 
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.
У контексті зазначаного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи визначений судом розмір моральної шкоди, відповідач ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивачки, не звертався, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.
В свою чергу, у ст. 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу..
Натомість, призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 372/4412/15-ц, який підтриманий Верховним Судом в постановах від 09 листопада 2022 року в справі № 462/6463/16-ц, від 26 січня 2024 року в справі № 607/7296/22, від 16 квітня 2025 року в справі № 127/40363/23, що свідчить про його усталеність в судовій практиці.
При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.
Разом з цим, суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року в справі № П/811/4240/14.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерела права.
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).
Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну шкоду).
З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах.
Отже, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах.
Заперечуючи стягнутий судом розмір моральної шкоди сторона відповідача апелює до необхідності врахуванням колегією суддів відповідної судової практики в аналогічних правовідносинах, однак будь якого судового рішення для підтвердження таких доводів та спростування висновків суду, апеляційному суду не надає.
Разом з цим, враховуючи обставини справи, потерпілу особу та ставлячись з максимальним розумінням до втрат, яких остання зазнача, у зв`язку з ушкодженням здоров`я та втратою дитини, погоджується з висновком місцевого суду щодо стягнення відповідної суми на відшкодування шкоди, яка відповідає вимогам розумності та справедливості за правовідносин, що склалися, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Натомість колегія суддів вважає, що стягнутий судом розмір відповідає судовій практиці, яка склалася, зокрема висновкам касаційного суду щодо схожих спірних правовідносин, які викладені у постанові Верховного Суду від 01.01.2025 у справі № 279/6416/21, де судами, у зв`язку зі смертю дитини, стягнуто із роботодавця винної у ДТП особи, на користь 4 позивачів по 500 000,00 грн.
Таким чином, місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи наведене, доводи апеляційних скарг не є суттєвими та не знайшли свого підтвердження, тому скарги необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" – залишити без задоволення.
Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 вересня 2025 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 березня 2026 року.

Головуючий:   А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк