Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2026 року Справа№200/256/26 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , фактично мешкає: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) 
до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (адреса АДРЕСА_3 ЄДРПОУ НОМЕР_3 )
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, в якому просить: 
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України щодо відмови у виплаті грошової компенсації за невикористані ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , 112 календарних днів додаткової відпустки як учасника бойових дій за період за 2015-2022 роки;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі їх законного представника ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані їхнім батьком, ОСОБА_2 , 112 (сто дванадцяти) календарних днів додаткової відпустки як учасника бойових дій за період за 2015-2022 роки в розмірі 126 630 (сто двадцять шість тисяч шістсот тридцять гривень) 75 коп.
Ухвалою від 19 січня 2026 року суд прийняв до розгляду позовну заяву позивача, відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні).
За правилами пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі – КАС України) справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином.
Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що її колишній чоловік ОСОБА_2 — військовослужбовець НГУ, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період 2015–2022 років не використав 112 календарних днів додаткової відпустки як учасник бойових дій. Як законний представник неповнолітніх дітей вона зверталася до відповідача з вимогою виплатити грошову компенсацію, однак отримала відмову. Вважаючи такі дії протиправними, позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити 126 630,75 грн компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій. 
Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував, зазначив, що грошова компенсація за невикористані дні відпустки у разі смерті військовослужбовця станом на дату загибелі ОСОБА_2 виплачувалася спадкоємцям, а не членам сім`ї, та виключно за наявності належним чином оформленого свідоцтва про право на спадщину. Вказував, що до військової частини спадкоємці із таким документом не зверталися, а законодавчі зміни 2023 року щодо виплати членам сім`ї не мають зворотної дії та не поширюються на спірні правовідносини. У зв`язку з цим відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.
Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив. 
Позивач ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 27.06.2007 року, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 . Рішенням Іллічевського районного суду м. Маріуполь від 26.02.2016 року шлюб було розірвано. Від шлюбу з ОСОБА_2 у позивача народилося двоє дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Зазначені обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження дітей, наявними в матеріалах справи. 
ОСОБА_2 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України №17мтд від 24.01.2023 року (по стройовій частині) припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення: начальника служби конвоювання та охорони підполковника ОСОБА_2 (Г-048100), у зв`язку із загибеллю, травма, акти розслідування Н-І №226/23, Н-5 від 06.03.2023 року, та направлено документи для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Травма, що призвела до смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 , пов`язана із захистом Батьківщини, під час виконання бойового завдання в м. Маріуполь Донецької області у період дії воєнного стану. 
ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 . На військову службу призваний командувачем внутрішніх військ МВС України 27.05.2008 року.
Члени сім`ї:
Мати: ОСОБА_5 , 1963 р.н.
Батько: ОСОБА_6 , 1961 р.н.
Син: ОСОБА_3 , 2009 р.н.
Син: ОСОБА_4 , 2016 р.н.
Щорічну основну відпустку за 2022 рік не використав 10 діб.
Щорічна додаткова відпустка як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 роки не надавалась. 
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (із змінами), Інструкції про порядок обліку вислуги років для призначення пенсій за період, протягом якого військовослужбовець Національної гвардії України брав участь в антитерористичній операції, затвердженої наказом командувача Національної гвардії України від 12.12.2014 року №500: зарахувати на пільгових умовах вислугу років для призначення пенсії (один місяць служби за три місяці), підполковнику ОСОБА_2 , який безпосередньо приймав участь в антитеростичній операції, забезпеченні її проведення і захисті належності, суверенітету та територіальної цілісності України з 30.01.2015 по 11.05.2015, з 23.05.2015 по 16.08.2015, 11.09.2015 по 19.10.2015, з 23.10.2015 по 26.06.2016, з 22.07.2016 по 12.08.2016, з 13.08.2016 по 01.10.2016, з 09.10.2016 по 30.11.2016, з 12.12.2016 по 29.12.20016, з 08.01.2017 по 24.04.2017, з 08.05.2017 по 05.06.2017, з 09.06.2017 по 27.08.2017, з 21.09.2017 по 27.04.2018, в операціях Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській області з 01.05.2018 по 22.05.2018, з 03.06.2018 по 24.06.2018, з 28.06.2018 по 01.07.2018, з 02.08.2018 по 05.11.2018, з 08.11.2018 по 09.01.2019, з 18.01.2019 по 13.03.2019, з 17.03.2019 по 11.04.2019, з 24.04.2019 по 28.05.2019, з 01.06.2019 по 09.07.2019, з 09.08.2019 по 11.05.2020, з 27.05.2020 по 02.08.2020, з 21.08.2020 по 25.08.2020, з 04.09.2020 по 29.01.2021, з 31.01.2021 по 28.02.2021, з 12.03.2021 по 25.05.2121, з 28.05.2021 по 01.08.2021, з 02.09.2021 по 23.02.2020. В період з 24.02.2022 по 19.04.2022 безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в м. Маріуполь, Донецької області.
Вислуга років станом на 19.04.2022 року становить:
у календарному обчисленні – 19 років 06 місяці 16 днів;
у пільговому обчисленні – 12 років 06 місяців 06 днів;
вислуга років разом - 32 роки 00 місяців 22 дні.
На підставі отриманих архівних довідок Центрального архівного відділу Національної гвардії України від 09.09.2025 за № 82 – 1614, 09.09.2025 за № 82 – 1615 щодо розміру грошового забезпечення за 2021–2022 роки, позивачем здійснено розрахунок грошової компенсації, яка, на її думку, становить 126 630,75 грн за 112 календарних днів невикористаної додаткової відпустки.
Позивач неодноразово зверталася до відповідача із заявами про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки. Листами від 24.02.2024 року за №40/57/12-1995, 30.05.2025 року за № 0588 та 10.11.2025 року за №10/57/10/4-13562-2025 відповідач фактично відмовив у виплаті, посилаючись, зокрема, на відсутність механізму виплати у разі загибелі військовослужбовця та необхідність надання інформації про коло спадкоємців.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Закон № 3551-XII) учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються пільги, а саме використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до ч. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-XII у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.
Пунктом 6 ст. 18 Закону № 2011-XII передбачено, що вдова (вдівець), батьки загиблого або померлого військовослужбовця, а також дружина (чоловік), у разі якщо вона (він) не взяла (не взяв) інший шлюб, та її (його) неповнолітні діти або повнолітні діти - особи з інвалідністю з дитинства, батьки військовослужбовця, який пропав безвісти під час проходження військової служби, мають право на пільги, передбачені цим Законом.
Згідно з приписами п. 6-1 ст. 18 Закону № 2011-XII членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у п. 6 ст. 9 цього Закону.
Згідно з ч. 6 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, що не була одержана за життя, виплачується членам сім`ї такого працівника, а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.
Відповідно до ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Отже, учасники бойових дій мають право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Крім того, відповідно до ст. 4 Закону України «Про відпустки» передбачено, зокрема, такий вид щорічної відпустки як основна відпустка.
Відповідно до пунктів 17 та 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21.10.1993 та «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991 (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації як комплексу заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Суд зазначає, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР).
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 серпня 2019 у справі № 620/4218/18.
У разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).
Стосовно права неповнолітніх дітей померлого ОСОБА_2 на отримання компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII за 2015–2022 роки, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, ОСОБА_2 , як учасник бойових дій, під час проходження військової служби мав право на додаткову відпустку тривалістю 14 календарних днів щорічно, яку за період 2015–2022 років не використав, що підтверджується витягом з наказу № 17мтд від 24.01.2023 року. Отже, він набув право на отримання грошової компенсації за 112 невикористаних календарних днів додаткової відпустки.
Факт дії особливого періоду та призупинення надання окремих видів відпусток не позбавляє військовослужбовця права на грошову компенсацію за невикористані дні відпустки, право на яку було набуте під час проходження служби.
Відповідно до пункту 6 статті 18 Закону № 2011-XII та положень Порядку № 260, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), а за її відсутності — неповнолітнім дітям через їх законного представника. Оскільки на момент виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 остаточний розрахунок проведений не був, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки підлягає виплаті його неповнолітнім синам — ОСОБА_3 та ОСОБА_4 — в особі їх законного представника ОСОБА_1 .
Аналогічним чином спірні правовідносини урегульовані постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2024 № 37, якою затверджено Порядок виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті). Однак даний нормативно-правовий акт на досліджувані правовідносини не розповсюджується, так як такі виникли до його прийняття.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Європейським судом з прав людини у рішенні від 10.03.2011 (остаточне 10.06.2011) у справі «Сук проти України» (заява № 10972/05) сформовано позицію, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).
Згідно з позицією Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Таким чином, відповідач протиправно не здійснив нарахування та виплату належної грошової компенсації за 112 невикористаних календарних днів додаткової відпустки за 2015–2022 роки, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 112 календарних днів додаткової відпустки у конкретно визначеному позивачем розмірі 126 630,75 грн, суд зазначає, що вказана сума визначена позивачем самостійно на підставі здійсненого нею розрахунку. Разом з тим, відповідачем нарахування грошової компенсації не проводилось, остаточний розрахунок грошового забезпечення загиблого військовослужбовця здійснений не був, а тому суд позбавлений можливості перевірити правильність та повноту обчислення саме такого розміру виплати. З огляду на те, що визначення конкретної суми грошової компенсації належить до дискреційних повноважень відповідного фінансового органу відповідача та має здійснюватися на підставі первинних бухгалтерських документів, суд доходить висновку про часткове задоволення позову — шляхом зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки без визначення судом її конкретного розміру.
Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог позивача повністю. Позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись статтями 73, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , фактично мешкає: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (адреса АДРЕСА_3 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.
Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (адреса АДРЕСА_3 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , фактично мешкає: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) грошової компенсації за невикористані ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , 112 календарних днів додаткової відпустки як учасника бойових дій за період 2015-2022 роки.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України (адреса АДРЕСА_3 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі їх законного представника ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 , фактично мешкає: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані їхнім батьком, ОСОБА_2 , 112 (сто дванадцяти) календарних днів додаткової відпустки як учасника бойових дій за період 2015-2022 роки.
В іншій частині позовних вимог у задоволенні відмовити.
Рішення ухвалене та повне судове рішення складено 5 березня 2026 року. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар