ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" квітня 2026 р. Справа№ 917/1793/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Скрипки І.М.
суддів: Бестаченко О.Л. 
Шаратова Ю.А. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Виконавчого комітету Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2026
у справі №917/1793/25 (суддя Сташків Р.Б.)
за позовом Виконавчого комітету Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Будінтехно"
про стягнення 35585,48 грн,
ВСТАНОВИВ:
На розгляд Господарського суду міста Києва передано за підсудністю з Господарського суду Полтавської області позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Будінтехно” (далі – відповідач) на користь Виконавчого комітету Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області (далі – позивач) 35585,48 грн збитків через завищення вартості виконаних відповідачем робіт за договором підряду №57 від 28.06.2023.
Позивач мотивує вимоги свого позову тим, що за результатами проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності позивача Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області за період з 01.01.2021 по 30.06.2025 встановлено ряд порушень та недоліків, зокрема, завищення касових та фактичних видатків відповідачем на суму 35858,48 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви її прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.01.2026 у справі №917/1793/25 в позові відмовлено повністю.
Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що за умови існування між сторонами договірних правовідносин, виявлені контролюючим органом порушення, в даному випадку – аудиторською перевіркою, не впливають на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати.
Позивачем не надано суду документів, на підставі яких Північно-східним офісом Держаудитслужби в Полтавські області складено Акт ревізії №201620-28-63 від 02.09.2025.
Дослідивши наявні у справі докази у сукупності із встановленими обставинами, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування міри відповідальності відповідача у вигляді стягнення збитків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 02.02.2026 (документ сформований в системі «Електронний суд» 02.02.2026) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Апелянт вважає висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову з мотивів неналежності акта ревізії як доказу передчасними та необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного. 
Протиправна поведінка відповідача ТОВ «БУДІНТЕХНО» та причинно- наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та наслідками у вигляді завдання збитків полягає у включенні додаткових витрат до акту приймання виконаних будівельних робіт ф. КБ-2в, окремих видів, обсягів робіт та витрат, що фактично не виконані, внаслідок чого настали наслідки у вигляді завдання збитків (шкоди), в розмірі 35 585,48 грн.
Скаржник вважає помилковими та такими, що ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції про те, що акт ревізії Північно - східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області не може бути підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків. 
Апелянт вказує на те, що 
суд безпідставно звів значення акта ревізії виключно до «думки» контролюючого органу, фактично позбавивши його доказового значення. Водночас акт ревізії є офіційним письмовим доказом, складеним уповноваженим органом у межах наданих законом повноважень, із фіксацією конкретних фактів порушення вимог законодавства, розміру завданих збитків та причинного зв`язку між діями відповідача і негативними наслідками;
суд помилково зазначив, що акт ревізії не може впливати на умови укладених договорів і, відповідно, не може бути підставою для стягнення коштів, отриманих за такими договорами. Однак позовні вимоги ґрунтуються не на зміні умов договору, а на факті завдання збитків унаслідок порушення вимог законодавства при його виконанні. Саме ці порушення і встановлені актом ревізії, що має істотне значення для правильного вирішення спору;
твердження суду про те, що акт ревізії не є рішенням суб`єкта владних повноважень і не породжує прав та обов`язків, саме по собі не спростовує його доказової сили. Закон не вимагає, щоб доказ у справі обов`язково породжував правові наслідки; достатньо того, що він підтверджує або спростовує обставини, на які посилається сторона у справі. Ігнорування акта ревізії як доказу суперечить принципу всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів;
суд першої інстанції фактично відмовився від оцінки встановлених актом ревізії фактів у сукупності з іншими доказами у справі, що є порушенням норм процесуального права. Акт ревізії не є єдиною та безумовною підставою для стягнення збитків, проте він є належним і допустимим доказом, який у поєднанні з іншими матеріалами справи підтверджує обґрунтованість позовних вимог.
Сам по собі акт не встановлює юридичної відповідальності, однак містить зафіксовані фактичні дані та висновки, отримані в результаті перевірки, які підлягають оцінці судом у сукупності з іншими доказами. Відмова суду враховувати такий акт не з підстав його недопустимості чи недостовірності, а лише з мотивів його походження, свідчить про неправильне застосування норм процесуального права та порушення принципу всебічного, повного й об`єктивного дослідження доказів.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 03.02.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Бестаченко О.Л., Шаратов Ю.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 залишено апеляційну скаргу без руху з підстав неподання доказів, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.
17.02.2026 (документ сформований в системі «Електронний суд» 16.02.2026) через підсистему «Електронний суд» представником апелянта подано заяву про усунення недоліків, до якої долучено платіжну інструкцію №38 від 12.02.2026 про сплату судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3663,60 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2026 у справі №917/1793/25. Розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Під час апеляційного провадження від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції
28.06.2023 між Комишнянською селищною радою Миргородського району Полтавської області як замовником та Товариством з обмеженою відповідальністю “Будінтехно” як підрядником було укладено договір підряду №57 (далі – Договір), предметом якого було виконання робіт з капітального ремонту нежитлової будівлі, поліклініки, що розташована за адресою: Полтавська область, Миргородський район, смт. Комишня, вул. Миру, 76 з благоустроєм території. 
За умовами п. 2.1 Договору договірна ціна є динамічна. Вартість робіт становить – 2849834 грн в тому числі ПДВ 474972,33 грн.
Замовник розраховується з підрядником грошовими коштами на його розрахунковий рахунок згідно акту приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2в) по дійсному договору та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма №КБ-3) та договірної ціни на протязі 7 банківський днів, з урахуванням реального фінансування замовника (п. 2.5 Договору).
Відповідно до п. 3.1 Договору при завершенні робіт підрядник надає замовнику акт приймання виконаних будівельних робіт (форма №КБ-2в) по дійсному договору та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат (форма №КБ-3).
Додатковою угодою №1 від 14.07.2023 до Договору було внесено зміни до додатку №3 до Договору зазначивши план фінансування робіт на 2023 рік у сумі 2849,83400 тис грн.
Додатковою угодою №2 від 29.09.2023 до Договору внесено зміни до п. 1.5 Договору, а саме «термін виконання робіт з 28.06.2023 по 31.10.2023».
Додатковою угодою №3 від 31.10.2023 до Договору внесено зміни до п. 2.1 Договору, виклавши його в наступній редакції: «У зв`язку зі зменшенням об`ємів робіт зменшити суму Договору на 249,48 грн в тому числі ПДВ 41,58 грн. Вартість робіт становить – 2849584,52 грн в тому числі ПДВ 474930,75 грн».
Згідно актів приймання виконаних будівельних робіт ф. КБ-2 відповідачем було виконано робіт на загальну суму 2849584,52 грн. 
Позивач зазначає, що ним було повністю сплачено відповідачу вартість виконаних за Договором робіт.
Північно-східним офісом Держаудитслужби в Полтавські області було проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Виконавчого комітету Комишнянської селищної ради за період з 01.01.2021 по 30.06.2025, за результатами якої складено Акт ревізії №201620-28-63 від 02.09.2025, в якому встановлено, що до актів приймання виконаних будівельних робіт ф.КБ-2в включено вартість робіт та витрат, що відсутні в локальних кошторисах кошторисної документації (договірної ціни) об`єкту будівництва за Договором, зокрема, «заповнення дверних прорізів ламінованими дверними блоками із застосуванням анкерів і монтажної піни в обсязі 13 блоків, а також заповнення віконних прорізів готовими блоками площею до 1м2 з металопластику в кам`яних стінах житлових і громадських будівель», які фактично не були виконані. Внаслідок допущених порушень завищено касові та фактичні видатки за КЕКВ 3132 по напрямку використання КПКВ МБ 0218240 за 2023 рік на суму 35585,48 грн.
Управлінням Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області 05.09.2025 направлено на адресу позивача вимогу про усунення виявлених порушень. 
Позивач у свою чергу звернувся до суду з указаним позовом про стягнення з відповідача збитків у сумі 35585,48 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, із договорів та інших правочинів. 
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
За приписами статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України). 
Укладений між сторонами договір № 57 від 28.06.2023 за своєю правовою природою є договором підряду (будівельного підряду). 
Відповідно до частин 1, 2 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити роботу. 
Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Пунктом 1 статті 846 вищеназваного Кодексу визначено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. 
Статтею 849 ЦК України передбачені права замовника під час виконання роботи, а саме: замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника; якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків; якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника; замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору. 
Аналогічні права замовника погоджені сторонами і у договорі підряду, які є підставою заявлених позивачем позовних вимог. 
Доказів відмови замовника від договору № 57 від 28.06.2023 матеріали справи не містять. 
Замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі. Замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки). Якщо після прийняття роботи замовник виявив відступи від умов договору підряду або інші недоліки, які не могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (приховані недоліки), у тому числі такі, що були умисно приховані підрядником, він зобов`язаний негайно повідомити про це підрядника. У разі виникнення між замовником і підрядником спору з приводу недоліків виконаної роботи або їх причин на вимогу будь-кого з них має бути призначена експертиза. Витрати на проведення експертизи несе підрядник, крім випадків, коли експертизою встановлена відсутність порушень договору підряду або причинного зв`язку між діями підрядника та виявленими недоліками. У цих випадках витрати на проведення експертизи несе сторона, яка вимагала її призначення, а якщо експертизу призначено за погодженням сторін, - обидві сторони порівну (стаття 853 ЦК України). 
Наведені норми містять презумпцію обов`язку замовника здійснювати приймання роботи з його засвідченням актом або іншим документом, що фіксує факт прийняття роботи. Крім того, на замовника покладається обов`язок оглянути виконані роботи. Зазначення такого огляду полягає у тому, що він дозволяє виявити можливі недоліки виконаної роботи. 
Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 ЦК України). 
Отже, договір підряду складається з двох взаємопов`язаних між собою зобов`язань: 
1) правовідносини, в яких виконавець має надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку;
2) правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. 
Закріплене у ЦК України визначення договору підряду дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц). 
Згідно частин першої, другої статті 875 ЦК України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх. Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта. 
Частинами четвертою, шостою статті 882 ЦК України встановлено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими. Замовник має право відмовитися від прийняття робіт у разі виявлення недоліків, які виключають можливість використання об`єкта для вказаної в договорі мети та не можуть бути усунені підрядником, замовником або третьою особою. 
Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що підставою визнання акта виконаних робіт недійсним є доведення обґрунтованості відмови замовника підписати акт, тобто наявність суттєвих недоліків виконаних робіт, на які посилався замовник, відмовляючи в підписанні акта. 
Передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акта і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності виконання робіт за договором, у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором. 
Враховуючи положення наведених вище норм законодавства, обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт негайно про них заявити (зокрема, шляхом надання обґрунтованої відмови від підписання акта виконаних робіт) законом покладений саме на замовника. 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, між замовником, виконавцем, головним інженером проекту та представником технічного нагляду було складено та підписано протокол наради (без дати) (а.с.70), у якому зазначено, що для завершення будівництва необхідно виконати роботи, які не були передбачені проектною документацією в межах затвердженої кошторисної вартості будівництва, а саме:
1.Виконати заміну передбачених проектною документацією дверей МДФ на металопластикові двері в кількості 13 шт.
2.Додатково виконати планування території: зняття шару родючого ґрунту для очищення існуючого покриття. Для досягнення проектних позначок виконати щебенево-піщану основу (0-40 мм) з наступними ущільненням під асфально-бетонне покриття (середня товщина покриття -80 мм).
3.Додатково виконати розробку грунту в траншеях (6,2м3) уздовж траси каналізації. Зворотне засипання виконати піском (3,96м3) і щебенем фр.20-40 (4,68м3) з пошаровим ущільненням.
4.Фактично додатково використаний обсяг профнастилу та добірних елементів покрівлі склав 78,66м2 згідно з виконаної схеми (розкладки матеріалів).
5.Додатково виконати підшивку з профнастилу (ПН20) козирка навісу по осі Д – 8,06м2. 
Крім того, у зазначеному протоколі наради вказано, що наведені роботи виконати за рахунок зменшення витрат на встановленні риштування.
Таким чином, позивач та відповідач погодили між собою, що за рахунок зменшення витрат на встановленні риштування відповідач виконає відповідні роботи.
Враховуючи приписи зазначених вище норм чинного законодавства, а також те, що позивачем оглянуто та прийнято виконані відповідачем підрядні роботи за актами приймання виконаних робіт без будь-яких зауважень і застережень, місцевий господарський суд погодився з їх кількістю, вартістю та об`ємом виконання.
Приписами частин 1, 2 статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ч. 3 ст. 1212 ЦК України). 
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25.08.2022 у справі № 903/357/21, в якій суд зазначив, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 Цивільного кодексу України). 
Враховуючи, що сплачені позивачем на користь відповідача грошові кошти, в тому числі спірна сума, яка заявлена до стягнення в даному провадженні, отримані відповідачем/сплачені позивачем на підставі укладеного між сторонами договору, відсутні підстави кваліфікувати ці кошти як безпідставно отримані відповідачем.
У якості доказу завищення вартості виконаних робіт за Договором позивач надає Акт ревізії №201620-28-63 від 02.09.2025 Північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавські області.
Апелянт зазначає, що всі зміни проектних рішень повинні проводиться у встановленому порядку з відповідним коригуванням інвесторської проектно - кошторисної документації, а будь-які узгодження з фахівцями технічного нагляду або авторського нагляду не є підставою для виконання робіт, які не передбачені проектом.
В ході ревізії, створювалася комісія відповідно до розпорядження селищного голови від 29.07.2025 № 28, в складі представників Замовника: голови комісії - першого заступника селищного голови Нероди Ю.О., членів комісії - спеціаліста з питань захисту та надзвичайних ситуацій виконавчого комітету селищної ради Кузьменка М.Ю., начальника відділу ЦНАП виконавчого комітету селищної ради Кіпрача О.І. в присутності представника технічного нагляду - інженера технічного нагляду Богаєнка П.М. та представників Держаудитслужби - заступника начальника відділу Управління Північно- східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області Василя ШИЛІНА та головного державного аудитора Ігоря ПОНОМАРЕНКА.
05.08.2025 року зазначеною комісією проведено контрольний обмір/обстеження фактично виконаних ремонтно-будівельних робіт TOB «БУДІНТЕХНО» з «Капітального ремонту нежитлової будівлі поліклініки, що розташована за адресою: Полтавська область, Миргородський район, смт. Комишня, вул. Миру, 76 з благоустроєм території» у відповідності до умов договору від 28.06.2023 №57, а також актів приймання виконаних будівельних робіт ф. КБ-2в.
За результатами проведеного контрольного обміру/обстеження, шляхом співставлення обсягів робіт та витрат зазначених в актах приймання виконаних будівельних робіт ф. КБ-2в з фактичним обсягом виконаних робіт та витрат, комісійно встановлено, що роботи із «Заповнення дверних прорізів ламінованими дверними блоками із застосуванням анкерів і монтажної піни, серія блоку ДГ-21-13» за РЕКН РН15-104-5 в обсязі 13 блоків, а також із «Заповнення віконних прорізів готовими блоками площею до 1м2 з металопластику в кам`яних стінах житлових і громадських будівель» в обсязі 8,91м2, включені до акту приймання виконаних будівельних робіт ф. КБ-2в від 27.10.2023 №5 за жовтень 2023, Підрядником фактично не виконано.
Апелянт вважає, що порушення вимог п. 6.3. Кошторисних норм України «Настанова з визначення вартості будівництва», щодо включення до акту приймання виконаних будівельних робіт ф. КБ-2в, окремих видів, обсягів робіт та витрат, що фактично не виконані, призвело до завищення вартості виконаних робіт TOB «БУДІНТЕХНО» на суму 35 585,48 грн.
Як вбачається з долучених до позовної заяви документів, представник відповідача для огляду фактично виконаних робіт за укладеним договором підряду з позивачем, не запрошувався, підпис або відмова в підписанні складеного акту обстеження від 06.08.2025 не містить даних про участь/відмову в участі представника відповідача в такому обстеженні.
До акту обстеження не додано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження викладеного в ньому.
За приписами статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Такий спосіб захисту порушеного права відшкодування збитків має універсальний характер.
Відповідно до частин 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу правопорушення: 1) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); 2) шкідливого результату такої поведінки – збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду.
1. Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці – діях або бездіяльності).
2. Відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Отже, збитки – це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконане боржником.
3. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а збитки – наслідком такої протиправної поведінки.
Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №335/6977/22 та у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №197/1330/14-ц).
Верховний Суд виходить з того, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.
Отже, збитки є наслідками неправомірної поведінки, дії чи бездіяльності особи, яка порушила права або законні інтереси іншої особи, зокрема невиконання або неналежне виконання установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, господарське правопорушення, порушення майнових прав або законних інтересів інших суб`єктів тощо.
4. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.
Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Заявляючи про стягнення збитків, позивач повинен, окрім наявності всіх чотирьох елементів, чітко визначити у чому вони (збитки) полягають (упущена вигода/реальні збитки/моральна шкода).
Враховуючи положення статті 74 ГПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.
Господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо самостійного встановлення судом складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №927/219/20, від 14.09.2021 у справі №923/719/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 10.03.2020 у справі №902/318/16, від 10.12.2020 у справі №922/1067/17 та від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11).
Дослідивши наявні у справі докази у сукупності із встановленими обставинами, місцевий господарський суд, з яким погоджується колегія суддів, дійшов висновку, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування міри відповідальності відповідача у вигляді стягнення збитків.
Колегією суддів враховано, що акт перевірки (ревізії) є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати, оскільки за своїми правовими наслідками аудиторський звіт у даному випадку фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Аудиторська перевірка, результати якої оформлені відповідною довідкою та Актом, не можуть змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені договором та підтверджені відповідними актами виконаних робіт. 
При цьому, акт ревізії не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог про стягнення збитків, оскільки виявлені таким органом порушення не можуть впливати на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати. Акт ревізії не може змінювати, припиняти договірні правовідносини сторін, зобов`язання, визначені укладеними договорами та які підтверджені відповідним актами здачі-приймання наданих послуг. Акт ревізії є документом, складеним з приводу наявності або відсутності відповідних порушень, та містить лише думку органу, який її склав. Викладені в ньому висновки не мають заздалегідь обумовленої сили, тобто акт ревізії не є підставою для стягнення з відповідача коштів, одержаних відповідно до умов договору. Акт ревізії не є рішенням суб`єкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялася. Акт ревізії є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. 
З огляду на викладене, Акт ревізії не може встановлювати обов`язкових правил для сторін за господарсько-правовим договором з боку контролюючих органів державної влади, а чинне законодавство України не покладає на виконавця робіт обов`язку після прийняття замовником цих робіт без зауважень та заперечень, у разі виявлення в процесі перевірки контролюючим органом завищення вартості робіт, обов`язку повернути відповідну суму завищення. 
Внутрішній аудит, як система контролю за діяльністю підконтрольних суб`єктів, створюється з метою ефективної оцінки та вдосконалення системи внутрішнього контролю та управління ризиками. 
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що Акт ревізії не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти, оскільки за умови існування між сторонами договірних правовідносин, виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати, з огляду на що відсутні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 35 585,48 грн.
За встановлених обставин справи в їх сукупності, при недоведеності позивачем складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування міри відповідальності відповідача у вигляді стягнення збитків, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Доводи та міркування скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги у тій мірі, в якій вони узгоджуються з викладеним у даній справі, та не впливають на прийняття рішення у даному спорі, внаслідок чого у задоволенні апеляційної скарги позивача належить відмовити.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Виконавчого комітету Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2026 у справі №917/1793/25.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 277, 280, ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Комишнянської селищної ради Миргородського району Полтавської області на рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2026 у справі №917/1793/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.01.2026 у справі №917/1793/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи №917/1793/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка 

Судді О.Л. Бестаченко

Ю.А. Шаратов