ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" лютого 2026 р. Справа№ 927/625/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Хрипуна О.О. 
Мальченко А.О. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 18.02.2026 

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
матеріали апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.10.2025 (повний текст складено 20.10.2025)
у справі № 927/625/25 (суддя Фесюра М.В.)
за позовом Прилуцької окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради
до Ічнянської міської ради 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача
Ічнянське районне Дочірнє агролісогосподарське підприємство «Ічнярайагролісництво»
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Прилуцька окружна прокуратура Чернігівської області звернулась до Господарського суду Чернігівської області з позовом в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради до Ічнянської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Ічнянське районне Дочірнє агролісогосподарське підприємство «Ічнярайагролісництво», у якому просила усунути перешкоди власнику - державі в особі Чернігівської обласної ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування вчиненої 10.08.20 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 площею 23,7765 га.
У обґрунтування позовних вимог прокурор послався на те, що:
- земельна ділянка з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га повністю сформована за рахунок земельної ділянки лісового фонду, переданої у постійне користування ДП «Ічнярайагролісництво»;
- при цьому така земельна ділянка з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га сформована та зареєстрована в державному земельному кадастрі, як землі сільськогосподарського призначення у 2020 році, що підтверджує факт зміни цільового призначення земель лісового фонду та безпідставне їх віднесення до земель сільськогосподарського призначення;
- зважаючи на те, що розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДП «Ічнярайагролісництво» не віднесено до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, формування спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення за рахунок земель лісогосподарського призначення з порушенням вимог ст. ст. 20, 21, 122 та 149 ЗК України є незаконною зміною цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення і її незаконним вилученням у комунального лісового господарства;
- при цьому відсутність спрямованого на відчуження земельної ділянки рішення повноважного органу державної влади - Чернігівської обласної ради - означає, що власник волю на зміну цільового призначення та відчуження земель не виявляв;
- спірна земельна ділянка лісового фонду, через реєстрацію її з іншим цільовим призначення, неправомірно вибула із володіння держави та землекористувача «Ічнярайагролісництво», оскільки при її формуванні та реєстрації не було дотримано вимог статті 149 ЗК України та статті 57 ЛК України.
Щодо звернення до суду з цим позовом саме до Ічнянської міської ради прокурор зазначив наступне:
- з огляду на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021, яким розділ Х Перехідних положень ЗК України доповнено п. 24, у відповідності до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, зокрема сільськогосподарські, спірна земельна ділянка перейшла у комунальну власність територіальної громади міста з дня набрання чинності цим пунктом, тобто з 27.05.2021;
- таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 площею 23,7765 га, яка розташована на території Городнянської сільської ради, як земельна ділянка сільськогосподарського призначення перейшла у комунальну власність з дня набрання чинності п. 24 Перехідних положень ЗК України та в силу закону є комунальною власністю Ічнянської міської ради Прилуцького району Чернігівської області, що надає право міській раді у будь-який час внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та розпорядитись земельною ділянкою;
- за наведених обставин вбачається, що подальша наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливлює відновлення порушеного права спільної комунальної власності Чернігівської обласної ради, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка лісового фонду;
- зважаючи на викладене, вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки звернута саме до Ічнянської міської ради, оскільки скасування державної реєстрації земельної ділянки має на меті припинення існування земельної ділянки як об`єкту, речові права щодо якої не зареєстровані;
- скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі фактично стосується майнових прав Ічнянської міської ради на спірну земельну ділянку, яка, в силу п. 24 Перехідних положень ЗК України, перейшла до комунальної власності територіальної громади;
- за аналогією із постановою Верховного Суду від 21.01.2021 у справі №925/1222/19 вказаний спір має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою. Належним відповідачем у такому спорі є особа, право на майно якої оспорюється. Отже, саме Ічнянська міська рада є належним відповідачем за даним позовом.
Щодо обраного способу захисту прокурор зазначив, що:
- передача земельної ділянки з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 у комунальну власність Ічнянської міської ради, реєстрація земельної ділянки в ДЗК як ділянки сільськогосподарського призначення, здійснена за відсутності будь-яких на те правових підстав;
- отже, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного та Лісового кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (пункт 6.38 постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 911/3897/17, пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц);
- власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку;
- формування за рахунок земель лісового фонду земельної ділянки сільськогосподарського призначення фактичною супроводжувалось незаконною зміною цільового призначення цієї ділянки без належного отримання дозвільних документів на її вилучення з постійного користування ДП «Ічнярайагролісництво», всупереч ч. 1 ст. 20 ЗК України та ст. ст. 5, 57 ЛК України, а на даний час формування земель лісового фонду з накладенням на вже сформовану спірну ділянку сільськогосподарського призначення, державна реєстрація якої не скасована, є неможливим, з огляду на існування цієї ділянки у встановлених межах;
- для забезпечення обласній раді реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з припиненням речових прав на цю ділянку, відомості про які містяться у Державному земельному кадастрі;
- при цьому скасування реєстрації земельної ділянки з припиненням прав є ефективним способом захисту порушених прав держави, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо дійсного власника та цільового призначення земельної ділянки і надає можливість дійсному власнику - Чернігівській обласній раді сформувати земельну ділянку з визначенням її цільового призначення «землі лісового фонду»;
- задоволення судом саме таких позовних вимог призведе до відновлення права власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка належить Чернігівській обласній раді та належне її використання ДАСП «Ічнярайагролісництво» для цілей, пов`язаних з веденням лісового господарства.
В суді першої інстанції відповідач правом на подання відзиву не скористався, проте у заявах про проведення засідання за відсутності учасника справи (а.с. 99, 128) зазначив, що проти задоволення позову заперечує.
Третя особа у письмових поясненнях зазначила, що вважає законними та обґрунтованими позовні вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні Чернігівською обласною радою права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки із кадастровим номером 7421783200:02:000:0593, що дозволить їх законному володільцю реалізовувати набуття та розпорядження ділянкою лісового фонду, яка неправомірно включена до сформованих земельних ділянок, як землі сільськогосподарського призначення, які прийняті судом.
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 08.10.2025 у справі № 927/625/25 в задоволенні позову відмовлено повністю. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:
- Прилуцькою окружною прокуратурою відповідачем у цій справі зазначено Ічнянську міську раду Прилуцького району Чернігівської області, проте заявлені позовні вимоги відповідачеві не адресовані, прохальна частина позовної заяви не містить змісту позовних вимог до відповідача;
- при цьому, виходячи зі змісту ЗК України з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021, земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки;
- приймаючи до уваги відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію речових прав на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 за відповідачем, а також враховуючи те, що прокурором не доведено належними та допустимими докази те, що відповідач чинить перешкод у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 площею 23,7765 га, підстави для задоволення позов відсутні;
- зі змісту заявлених прокурором позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісового фонду не вбачається порушення відповідачем Ічнянською міською радою Прилуцького району Чернігівської області, прав чи інтересів держави, тобто не доведено обґрунтованості позовних вимог.
Крім того суд першої інстанції зазначив про те, що належним способом захисту права позивача у такому випадку є віндикаційний позов про витребування земельної ділянки з володіння відповідача.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Чернігівська обласна прокуратура звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.10.2025 у справі № 927/625/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора.
У апеляційній скарзі прокурор зазначив, що у порушення принципів ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 236, 237 ГПК України, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, не надавши належну оцінку спірним правовідносинам.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції зауваживши на тому, що:
- відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 №922/2060/20 визначено, що відсутність державної реєстрації речового права за міською радою жодним чином не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.
- фактично, у даному випадку спір виник між позивачем та Ічнянською міською радою з приводу порушення майнового права держави на земельну ділянку органом місцевого самоврядування, а скасування державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі фактично стосується майнових прав Ічнянської міської ради на спірну земельну ділянку, яка (ділянка), в силу п. 24 Перехідних положень ЗК України, перейшла до комунальної власності територіальної громади.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 справа № 927/625/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Мальченко А.О., Хрипун О.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.10.2025 у справі № 927/625/25, постановлено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 927/625/25 призначено до розгляду на 03.12.2025 об 11:50 год. витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/625/25.
11.11.2025 представник позивача звернувся до суду з заявою про участь у всіх судових засіданні у справі № 927/625/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 вказану заяву задоволено.
27.11.2025 матеріли цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 розгляд апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.10.2025 у справі № 927/625/25 відкладено на 21.01.2026 о 10:40 год., постановлено судове засідання у справі № 927/625/25 провести в режимі відеоконференції.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді Яценко О.В. на лікарняному у період з 19.01.2026 по 06.02.2026 судове засідання у призначений час не відбулось, з огляду на що ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 розгляд апеляційної скарги Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.10.2025 у справі № 927/625/25 призначено на 18.02.2026 о 10:50 год., постановлено судове засідання у справі № 927/625/25 провести в режимі відеоконференції.
Станом на 18.02.2026 до Північного апеляційного господарського суду інших відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.
Позивач, відповідач та третя особа представників в судове засідання не направила.
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників позивача, відповідача та третьої особи за наявними матеріалами апеляційного провадження.
Під час розгляду справи прокурор апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзивів інших письмових пояснень, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню або зміні, з наступних підстав.

Наказом Обласного комунального спеціалізованого агролісогосподарського підприємства «Чернігівоблагроліс» Чернігівської обласної ради від 27.12.2000 № 14 «Про дочірнє підприємство «Ічнярайагролісництво» (а.с. 21) створено Ічнянське районне дочірнє агролісогосподарське спеціалізоване підприємство «Ічнярайагролісництво».
Рішенням Чернігівської обласної ради п`ятнадцятої сесії двадцять третього скликання від 27.03.2001 (без номера) «Про надання у постійне користування земель лісового фонду» (а.с. 22-25), серед іншого, у постійне користування ДП «Ічнярайагролісництво» на території Ічнянського району надано 8 663,0 га земель лісового фонду, які були у користуванні колективних сільськогосподарських підприємств(п. 4 додатку № 1).
У пункті 1.1 та пункті 1.2 Статуту Ічнянського районного дочірнього агролісогосподарського спеціалізованого підприємства «Ічнярайагролісництво», затвердженого наказом директора комунального спеціалізованого агролісогосподарського підприємства «Чернігівоблагроліс» від 27.09.2022 № 48 (далі Статут) (а.с. 39-46) зазначено, що підприємство створене за рішенням Засновника наказом від 27 грудня 2000 року № 14 та зареєстроване 26 січня 2001 року розпорядженням Ічнянської районної державної адміністрації №99 на базі відокремленої частини майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області (надалі - комунальне майно) і входить до сфери управління Управління комунального майна Чернігівської обласної ради.
Засновником підприємства є комунальне підприємство «Чернігівоблагроліс» Чернігівської обласної ради, засновником останнього, у свою чергу є Чернігівська обласна рада.
У відповідності до п. 2.1 Статуту підприємство створене з метою охорони та відновлення лісових ресурсів, задоволення потреб юридичних та фізичних осіб у лісових ресурсах на основі їх раціонального використання і отримання прибутку за рахунок задоволення потреб споживчого ринку у лісопродукції та супутніх послугах на підставах ефективного використання виробничого і фінансового потенціалу та з врахуванням обмежень, передбачених Статутом. 
Предметом діяльності підприємства є спеціалізоване ведення лісового господарства, а саме: лісовідновлення, посадка лісових культур і сприяння природному відновленню лісу, вирощування посадкового матеріалу та заготівля насіння лісових і декоративних порід; лісорозведення, догляд за лісовими насадженнями, проведення рубок, формування і оздоровлення лісів та інших лісогосподарських заходів (пп. 2.2.1 п. 2.2 Статуту). 
Згідно з п. 4.2 Статуту майно підприємства є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області і перебуває у підприємства у господарському віданні.
На замовлення ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області відповідно до «Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель державної власності на території Городнянської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області» (а.с. 51-59), разом з іншими сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га, з цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення, землі запасу, за видом угідь - сіножаті. Вказане підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області № 10-25-0.3331-2513/2-25 від 01.05.2025 (а.с. 47).
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області №100-73 від 21.09.2020 (а.с. 60) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, в тому числі і земельної ділянки площею 23,7765 га кадастровий номер 7421783200:02:000:0593.
При цьому, згідно технічної документації, обмежень у використанні щодо вказаної земельної ділянки не зареєстровано. 
Щодо земельної ділянки з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га відкрито поземельну книгу 10.08.2020 №001 (а.с. 61-66).
За твердженням прокурора, 10.08.2020 проведено державну реєстрацію вказаної земельної ділянки.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 09.12.2020 № 23-ОТГ (а.с. 48-50) передано у комунальну власність Ічнянській міській раді земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 2312,5634 га, розташовані за межа ми населених пунктів на території Ічнянської територіальної громади Ічнянського району Чернігівської області, згідно з актом приймання-передачі.
За актом приймання-передачі земельної ділянки сільськосподарського призначення із державної у комунальну власність (а.с. 48зворот), Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області передано із державної власності, а Ічнянська міська рада прийнято у комунальну власність серед інших земельних ділянок, у тому числі земельну ділянку з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га, з цільовим призначенням 16.0 землі запасу, розташовану на території Городнянської сільської ради (на даний час Городнянський старостинський округ Ічнянської міської ради) (п. 92 додатку до акту).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 19) прав власності, інших речових прав, іпотеки, обтяження на земельну ділянку з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га станом на 28.05.2025 не зареєстровано.
В інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с 20) станом на 06.06.2025 земельна ділянка з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га, розташована на території Городнянської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області має форму власності: державну, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.
Звертаючись до суду з цим позовом прокурор зазначає, що:
- в силу пункту 24 Перехідних положень ЗК України власником земельної ділянки в силу вимог закону є Ічнянська міська рада Прилуцького району Чернігівської області. При цьому, земельна ділянка з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га, сформована за рахунок земельної ділянки лісового фонду, переданої у постійне користування ДП «Ічнярайагролісництво»;
- факт належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення та факт постійного користування ДП «Ічнярайагролісництво» вказаною земельною ділянкою підтверджується державним актом на право постійного користування, матеріалами лісовпорядкування (картографічними матеріалами), інформацією ВО «Укрдержліспроект»;
- відповідно до Проєкту організації та розвитку лісового господарства ДП «Ічнярайагролісництво» 2014 року у користуванні ДП «Ічнярайагролісництво» на території Городнянської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області перебувають земельні ділянки в межах лісового кварталу № 60 площею 92 га;
- підтвердження факту права постійного користування землями 60 кварталу ДП «Ічнярайагролісництво» міститься у проекті організації та розвитку лісового господарства, лісотаксаційному описі 60 кварталу, плані лісонасаджень, планшету № 27;
- згідно з таксаційним описом 60 кварталу ДП «Ічнярайагролісництво», земельна ділянка з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593, накладається на землі лісогосподарського призначення, покриті лісовою рослинністю (таксаційні характеристики: вік рослин - від 15 до 109 років, висота - від 8 до 24 метрів, діаметр від 10 до 44 см);
- в інформації ВО «Укрдержліспроект» від 17.04.2025 №203 та доданому фрагменту ортофотоплану з нанесеними межами 60 кварталу ДП «Ічнярайагролісництво», відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року та межами земельної ділянки, згідно наданих координат поворотних точок, земельна ділянка з кадастровими номером 7421782000:02:000:0593 має частковий перетин з межами кв.60 ДП «Ічнярайагролісництво», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 421782000:02:000:0593 з межами кв.60 ДП «Ічнярайагролісництво» становить 21,7012 га з загальної площі ділянки 23,7765 га;
- вказана інформація надана Українським Державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України;
- у листі №01-05/447 Чернігівська обласна рада від 20.05.2025 повідомила про те, що не приймала рішень про надання згоди на вилучення із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області земельної ділянки лісогосподарського призначення площею 23,7765 га (кадастровий номер: 7421782000:02:000:0593) іншим суб`єктам господарювання та органам місцевого самоврядування, і про зміну цільового призначення вищезазначеної земельної ділянки. 
Копії вказаних документів долучені до позовної заяви.
За твердженням прокурора, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га сформована та зареєстрована в державному земельному кадастрі, як землі сільськогосподарського призначення у 2020 році, що підтверджує факт зміни цільового призначення земель лісового фонду та безпідставне їх віднесення до земель сільськогосподарського призначення. Зважаючи на те, що розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні ДП «Ічнярайагролісництво» не віднесено до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, формування спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення за рахунок земель лісогосподарського призначення з порушенням вимог ст. ст. 20, 21, 122 та 149 ЗК України є незаконною зміною цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення і її незаконним вилученням у комунального лісового господарства. Зазначене стало підставою звернення з позовом до суду.

Щодо наявності у заступника керівника Прилуцької окружної прокуратури законних повноважень звертатися з цим позовом до суду в інтересах держави та визначення позивачем Чернігівської обласної ради, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»:
- представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом (ч. 1);
- прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (ч. 3).
Згідно з ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Матеріали справи свідчать, що в обґрунтування підстав для звернення з цим позовом, прокурор посилається на те, що, у даному випадку, порушення інтересів держави полягає в тому, що земельна ділянка з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га не може існувати як земельна ділянка сільськогосподарського призначення в межах земельної ділянки лісового фонду. 
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 122 ЗК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.
Згідно з п. п. 20, 21 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання: щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; регулювання земельних відносин.
Відповідно до статті 8 ЗК України до повноважень обласних рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області; в) забезпечення реалізації державної політики в галузі використання та охорони земель; е) організація землеустрою; и) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Статтею 30 ЛК України визначено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські, районні ради у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на відповідній території: забезпечують реалізацію державної політики у сфері лісових відносин, забезпечують виконання загальнодержавних і державних програм з охорони, захисту, використання та відтворення лісів і затверджують регіональні (місцеві) програми з цих питань; передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки на землях спільної власності відповідних територіальних громад та припиняють право користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок на землях спільної власності відповідних територіальних громад.
З огляду на викладене, суд першої інстанції цілком вірно встановив, що саме Чернігівська обласна рада від імені територіальних громад сіл, селищ, міст області здійснює управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад, а відтак .
За таких обставин, враховуючи предмет та підстави позову, колегія суддів вважає, що прокурор правильно визначив позивача у цій справі.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює захист неналежно. 
«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. 
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. 
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. 
Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.10.2018 у справі № 910/119/19.
Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст.129 Конституції України).
За приписами ст. 53 ГПК України:
- у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3);
- прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (ч. 4).
Таким чином, прокурор, звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини здійснення ним повідомлення на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, а також надати докази того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прийнятої у зв`язку з необхідністю вирішення виключної правової проблеми, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики щодо підстав здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором:
- прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу;
- бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк;
- звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення;
- невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо;
- Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи;
- однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності;
- таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Оскільки відповідно до п. «а» ст. 8 ЗК України розпорядження землями, що знаходяться у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, належить до повноважень обласних рад Прилуцькою окружною прокуратурою листом від 21.05.2025 № 54-77-3670ВИХ-25 54-10431-25 (а.с. 69-70) в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено Чернігівську обласну раду про виявлені порушення та необхідність поновлення порушеного права.
Чернігівською обласною радою листом від 28.05.2025 № 01-05/470 (а.с. 71) повідомлено, що нею не вживалися заходи представницького реагування. Разом з цим, обласна рада не заперечує проти вжиття заходів представницького реагування прокуратурою.
Вищевказане свідчить про бездіяльність уповноваженого органу, оскільки ним не було вжито жодних заходів, спрямованих на встановлення всіх обставин та законності розпорядження землями лісогосподарського призначення, органом не уповноваженим на це.
У порядку частини 4 статті 23 Закону України Про прокуратуру прокурор, попередньо, до звернення до суду, повідомив позивача листом №54-77-4222вих-25 від 13.06.2025 (а.с. 72) про намір подати позов в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради про усунення перешкод про усунення перешкод у використанні земельної ділянки лісового фонду.
У постановах Верховного Суду від 23.03.2021 у справі №917/665/20, 07.04.2021 у справі №913/124/20, 09.06.2021 у справі №916/1674/18 (у цих справах суди встановили, що проміжок часу між повідомленням органу, здійсненого прокурором в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та зверненням до суду з позовом є незначним) зроблено наступні висновки:
- суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, чи існував факт незвернення вказаного органу до суду при наявності для цього підстав; 
- така обізнаність має бути підтверджена достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені; 
- суди попередніх інстанцій при наданні висновків про недотримання прокурором розумного строку зосередилися на часовому проміжку, який минув між повідомленням, яке прокурор надіслав органу, та поданням позову у справі, проте не приділили достатньої уваги тому, що такий проміжок не завжди є вирішальним у питаннях дотримання прокурором приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; такий підхід є занадто формалізованим , критерій «розумності» строку має визначатися з урахуванням великого кола чинників і не може бути оцінений виключно темпорально. 
Виходячи з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, прокурору для звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі компетентного органу достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.
Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що позивач самостійно не звернувся до суду з вказаним позовом, колегія суддів вважає, що у цій справі прокурором належним чином обґрунтовано підстави щодо представництва.

Щодо спору сторін по суті колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно з ст. 14 Конституції України, яка кореспондується з положеннями ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
У відповідності до ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Приписами ч. 1 ст. 18 ЗК України унормовано, що до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами.
Згідно з ч. 2 ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Згідно зі ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
У відповідності до ст. 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Земельна лісова ділянка - земельна ділянка лісового фонду України з визначеними межами, яка надається або вилучається у землекористувача чи власника земельної ділянки для ведення лісового господарства або інших суспільних потреб відповідно до земельного законодавства.
Статтею 5 ЛК України встановлено, що до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.
Ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (ст. 7 ЛК України ).
За приписами ст. 9 ЛК України у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. У комунальній власності можуть перебувати й інші ліси, набуті або віднесені до об`єктів комунальної власності в установленому законом порядку.
Частиною 1 ст. 57 ЗК України визначено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (ч. 2 ст. 17 ЛК України).
Частиною 1 ст. 92 ЗК України визначено, що право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
За приписами ч. 4 ст. 149 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради вилучають земельні ділянки спільної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб.
З огляду на приписи ст. 20 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Зміна цільового призначення земельних ділянок, зокрема, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (ч. 7 ст. 20 ЗК України).
Згідно зі ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
За п. «г» ч. 4 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
За приписами ч.ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
За змістом ч. 1 ст. 24 вказаного Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
За приписами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення.
Положеннями ст. 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).
Застосування конкретного способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, від 19.10.2022 у справі № 910/14224/20).
Як встановлено вище, звертаючись до суду з цим позовом прокурор посилається на те, що:
- спірна земельна ділянка з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593, яка зареєстрована в Державному земельному кадастрі як землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, сформована за рахунок земель, які входять до лісового кварталу 60 та перебувають у постійному користуванні ДП «Ічнярайагролісництво», що свідчить про незаконність її формування як об`єкта цивільного права;
- при цьому, внаслідок реєстрації спірної земельної ділянки з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства» така земельна ділянка всупереч положень законодавства вибула із спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області поза волею власника в особі Чернігівської обласна ради, так як вказана земельна ділянка, як земельна ділянка сільськогосподарського призначення перейшла у комунальну власність з дня набрання чинності п. 24 Перехідних положень ЗК України та в силу закону є комунальною власністю Ічнянської міської ради Прилуцького району Чернігівської області, що надає право міській раді у будь-який час внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та розпоряджатися земельною ділянкою;
- скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 у Державному земельному кадастрі фактично стосується майнових прав Ічнянської міської ради на спірну земельну ділянку, яка в силу п. 24 Перехідних положень ЗК України перейшла до комунальної власності територіальної громади;
- позовна вимога про скасування вчиненої у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 площею 23,7765 га звернена саме до Ічнянської міської ради як відповідача, оскільки скасування державної реєстрації земельної ділянки має на меті припинення існування земельної ділянки, речові права щодо якої ще не зареєстровані.
При цьому, зі змісту пункту 3 прохальної частини позовної заяви вбачається, що Прилуцькою окружною прокуратурою заявлено позовну вимогу про усунення перешкод власнику державі в особі Чернігівської обласної ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісового фонду, шляхом скасування вчиненої 010.08.2020 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 площею 23,7765 га.
Відповідно до статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом, тобто відповідач це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і притягується до участі у справі за пред`явленими вимогами. При цьому відповідач має бути, зокрема, такою юридичною особою, за рахунок якої можливо було б задовольнити позовні вимоги. Захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача. Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (п. 45 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 16.02.2024 у справі №902/1331/21).
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Частиною 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц зроблено правовий висновок, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Отже, за змістом норм господарського процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності господарського судочинства та принципу змагальності сторін на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо заявлені позивачем вимоги не можуть бути розглянуті судом, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення (постанова Верховного Суду від 21.11.2022 у справі № 754/16978/21).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 48 ГПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц).
Разом з тим, незалучення усіх належних відповідачів виключає можливість вирішення судом цього спору по суті заявлених вимог (аналогічні висновки викладено у пункті 5.36 постанови Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 757/8221/19-ц).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. За власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача. Процесуальним наслідком пред`явлення позову до неналежного відповідача є відмова в позові до нього (п. 66-69 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 16.02.2024 у справі №902/1331/21).
Прилуцькою окружною прокуратурою відповідачем у цій справі зазначено Ічнянські міську раду Прилуцького району Чернігівської області, проте заявлені позовні вимоги відповідачеві не адресовані, прохальна частина позовної заяви не містить змісту позовних вимог до відповідача.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду з цим позовом саме до Ічнянської міської ради як відповідача прокурор фактично посилається на те, що з огляду на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021, яким розділ Х Перехідних положень ЗК України доповнено п. 24, земельна ділянка з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 площею 23,7765 га, яка розташована на території Городнянської сільської ради, як земельна ділянка сільськогосподарського призначення перейшла у комунальну власність з дня набрання чинності п. 24 Перехідних положень ЗК України та в силу закону є комунальною власністю Ічнянської міської ради Прилуцького району Чернігівської області, що надає право міській раді у будь-який час внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та розпорядитись земельною ділянкою.
Відповідно до абзаців 5-1 пп. 58 п. 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділ Х Перехідні положення ЗК України доповнено пунктом 24 такого змісту:
« 24. З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:
а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);
б) оборони;
в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;
г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;
д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;
е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.
Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.
Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.
З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.».
Отже, за змістом п. 24 Перехідних положень ЗК України, на який прокурор посилається як на підставу виникнення у Ічнянської міської ради права власності на спірну земельну ділянку земельні ділянки державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту, переходять у комунальну власність:
- у випадку, якщо право державної власності на такі земельні ділянки було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки;
- інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки - з дня набрання чинності цим пунктом.
Тобто вказаний пункт регулює перехід до комунальної власності земель державної власності.
В інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с 20) станом на 06.06.2025 земельна ділянка з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га, розташована на території Городнянської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області має форму власності: державну, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.
Підпунктом «е» підпункту 2 пункту 5 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст. 126 названого закону викладено в такій редакції: «Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Отже, те, що в інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.с 20) станом на 06.06.2025 земельна ділянка з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га, розташована на території Городнянської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області має форму власності: державну, не свідчить про те, що така земельна ділянка була офіційно зареєстрована як земельна ділянка державної форми власності.
Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593, що підтверджується інформаційною довідкою від 06.06.2025(а.с. 19), що свідчить про те, що станом на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (27.05.2021) спірна земельна ділянка не була віднесена до земель державної власності, а відтак відповідач з 27.05.2021 не набув право власності на таку земельну ділянку, як на земельну ділянку з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», в силу положень п. 24 розділу Х Перехідні положення ЗК України.
Вказане підтверджується змістом п. 2 наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну від 09.12.2020 де зазначено, що право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
У апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що відповідно до правової позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 05.08.2022 №922/2060/20 визначено, що відсутність державної реєстрації речового права за міською радою жодним чином не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.
Колегія суддів зазначає про те, що вказаний правовий висновок викладеній щодо належності до комунальної власності земельної ділянки, яка розташована в межах населеного пункту, в той час як у спірних правовідносинах земельна ділянка розташована поза межами населеного пункту.
Так само не релевантними до спірних правовідносин є висновки, які викладені в постанові Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №911/488/18, оскільки правові висновки, як викладені у вказаній постанові стосуються застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245-VІ.
Колегія суддів зауважує прокуророві на тому, що виходячи зі змісту положень ч. 2 ст. 4 ГПК України, яка встановлює, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, право або інтерес на захист якого подається позов має бути порушеним на момент звернення до суду з позовом, проте на даний час відповідачем не було порушено жодних прав позивача з приводу земельної ділянки з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593
Приймаючи до уваги відсутність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію речових прав на спірну земельну ділянку з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 за відповідачем, а також враховуючи те, що прокурором не доведено належними та допустимими докази те, що відповідач чинить перешкод у користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою з кадастровим номером 7421783200:02:000:0593 площею 23,7765 га, суд першої дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
При цьому колегія суддів вважає помилковим твердження прокурора про те, що фактично, у даному випадку спір виник між позивачем та Ічнянською міською радою з приводу порушення майнового права держави на земельну ділянку органом місцевого самоврядування, оскільки відповідач на даний час не може вважатися власником спірної земельної ділянки, жодних дій щодо реалізації прав власника на спірну земельну ділянку відповідач не вчиняє.
Слід окремо зауважити на тому, що не відповідач був замовником технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок сільськогосподарського призначення за наслідками затвердження якої сформовано спірну земельну ділянку з кадастровим номером 7421782000:02:000:0593 площею 23,7765 га, з цільовим призначенням землі сільськогосподарського призначення, землі запасу, за видом угідь - сіножаті (вказану документацію виготовлено на замовлення ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області - примітка суду).
Також, як вірно вказано судом першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц (пункт 87)).
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 22.01.2025 у справі № 446/478/19).
У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)].
Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146))].
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Належним способом захисту права позивача у такому випадку є віндикаційний позов про витребування земельної ділянки з володіння відповідача.
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).
За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, суд першої інстанції цілком вірно відмовив у задоволенні позовних вимог у цій справі. Рішення суду першої інстанції залишається без змін.
Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Чернігівської області від 08.10.2025 у справі № 927/625/25, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Чернігівської обласної прокуратури задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.10.2025 у справі № 927/625/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 08.10.2025 у справі № 927/625/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 02.03.2026. 

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді О.О. Хрипун

А.О. Мальченко