Справа № 523/2554/24
Провадження №2/523/2623/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" квітня 2026 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси, в складі: 

головуючого судді - Малиновського О.М.
за участю секретаря - Березніченко В.Є. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданої злочином матеріальної та моральної шкоди, 
ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи
Адвокат Дорошенко С.О. діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» 14.02.2024р. звернувся до суду з позовними вимогами в яких просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в солідарному порядку завдану злочином матеріальну шкоду в розмірі 276 871,00грн. та моральну шкоду в розмірі 100 000,00грн. 
Позовні вимоги мотивовані тим, 14.05.2020 року, приблизно о 19 годині, на проїжджій частині автодороги «Одеса-Южне» відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі позивача, який керував автомобілем марки «Ford Fiesta», р/н НОМЕР_1 , автомобілем марки «Mercedes-Benz Е320», р/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобілем марки «Ford Transit», р/н НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 . 
Внаслідок ДТП, яке, на думку позивача, відбулось в зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , автомобілю позивача була завдана матеріальна шкода в розмірі 182030,00 грн., на лікуванням ним було витрачено 73541,00грн., за евакуацію автомобіля з місця ДТП ним сплачено 800,00грн., за час перебування кримінальної справи у суді позивач сплачував послуги адвоката на загальну суму 20500грн. Отже, позивач вважає, що розмір завданої матеріальної шкоди складає 276871,00грн., яку просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. 
Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідачів позивачу була завдана моральна шкода, яка ним оцінена у 100 000,00грн. та полягала в тому, що позивач в результаті ДТП зазнав тілесних ушкоджень, а саме закритий осколковий перелом бічних мас крижі зліва на рівні 1,2-го хребців, перелом куприка, садна правої кисті та правого стегна, що є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості та потребують тривалого поновлення здоров`я. Позивач переніс дискомфорт, який супроводжувався болісними відчуттями, емоційним стресом, а також внаслідок ДТП змушений був перебувати на тривалому за часом амбулаторному лікуванні, що фактично призвело до змін у звичному укладі та ритмі його життя.
Протягом тривалого часу у зв`язку з пошкодженням автомобіля позивачу довелося самостійно шукати автомобіль для пересування разом із сім`єю. І до того суворий сімейний бюджет позивача довелося спрямувати на придбання нового автомобіля замість пошкодженого в результаті ДТП. Це все спричинило виникнення пригніченого стану, внаслідок чого позивач почав до всього нервово відноситися, крім того це був улюблений автомобіль позивача. Від такого стану та нецільового використання сімейних грошей постраждали крім самого позивача і члени його родини, що призвело до розладу стосунків у родині позивача. 
В добровільному порядку відповідачі не відшкодували позивачу завданої шкоди, що стало підставою для подання позову.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі
Ухвалою судді від 11.03.2024р. позовна заява була залишена без руху. 
Після усунення недоліків, ухвалою судді від 26.04.2024р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
Ухвалою суду від 23.01.2025р. судом було закрито підготовче провадження у справі з призначенням розгляду справи за участю сторін. 
Заочним рішення суду від 22.05.2025р. позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволенні частково. 
Ухвалою суду від 10.09.2025р. за заявою відповідача ОСОБА_3 заочне рішення суду від 22.05.2025р. було скасовано з призначенням розгляду справи за участю сторін. 
Ухвалою суду від 17.02.2026р. було прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог до ОСОБА_3 , а провадження у справі за позовними вимогами пред`явленими до ОСОБА_3 – закрито. Таке закриття було обумовлено добровільною сплатою ОСОБА_3 завданої шкоди позивачу. 
З огляду на закриття провадження у справі за вимогами до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 04.03.2026р. не змінюючи підстави позовних вимог уточнив їх, в яких остаточно просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 138 435грн., моральну шкоду в розмірі 50000грн. та судові витрати. 

ІІІ. Позиції сторін
Представник позивача - адвокат Дорошенко С.О. направив до суду заяву про підтримання уточнених позовних вимог та розгляду за відсутності позивача. 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився без поважних на те причин. Про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином через систему «Електронний суд». 
За письмовою згодою представника позивача, за відсутності відзиву відповідача на позовну заяву та в зв`язку з неповажною неявкою у судове засідання справу розглянуто в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280ЦПК України.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).
Матеріалами справи встановлено, що 13.09.2021р. Комінтернівським районним судом Одеської області у справі №504/4436/20 проголошено вирок, згідно якого: ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права на керування транспортними засобами строком на 1рік з застосуванням ст.75КК України. Вказаним вироком ОСОБА_2 було визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права на керування транспортними засобами строком на 1 рік з застосуванням ст.75КК України.
Ухвалюючи обвинувальний вирок судом було встановлено, що 14 травня 2020 року, приблизно о 19 годині, водій ОСОБА_3 керував технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz Е320», та здійснював рух по проїжджій частині авто дороги сполученням «Одеса-Южне» від м. Южне у напрямку м. Одеси.
Так, ОСОБА_3 , рухаючись по проїжджій частині автодороги «Одеса-Южне» з с.Фонтанка Лиманського району Одеської області, наближався до нерегульованого перехрестя з вулицею Незалежності в с. Фонтанка Лиманського району Одеської області, зі швидкістю 94,5 км/год, яка перевищує дозволену 50 км/год, при русі в населеному пункті, порушив пункти 2.3 б), 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України.
У той самий час по проїжджій частині автодороги сполученням «Одеса-Южне», на зустрічній смузі, водій ОСОБА_2 , керував технічно справним автомобілем «Ford Transit», р/н НОМЕР_3 , та здійснював рух по проїжджій частині автодороги «Одеса-Южне» від м. Одеса у напрямку м. Южне, а саме до с. Фонтанка Лиманського району Одеської області, та, порушуючи пункти 2.3 б), 10.1, 16.13 ч. 1 Правил дорожнього руху України, з метою виконання повороту наліво, а саме на вулицю Незалежності, яка по ходу його руху примикає ліворуч до проїжджої частини автодороги «Одеса-Южне», виїхав на зустрічну половину дороги. 
Грубо порушуючи вимоги Правил дорожнього руху і свідомо допускаючи факт можливого виникнення і розвитку аварійної ситуації, водій ОСОБА_4 , при відсутності будь-яких перешкод технічного характеру, керуючи автомобілем, не дотримався швидкісного режиму в населеному пункті, невірно оцінив дорожню обстановку, яка склалася, вкрай уважним не був та не вжив негайно заходи, щодо зменшення швидкості руху аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, допустив зіткнення правою передньою частиною автомобіля марки «Mercedes-Benz Е320», р/н НОМЕР_2 , з правою задньою боковою частиною автомобіля марки «Ford Transit», р/н НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_2 , що в подальшому призвело до зміни напрямку руху автомобіля - «Mercedes-Benz Е320», р/н НОМЕР_2 , ліворуч на зустрічну смугу з подальшим зіткненням з автомобілем марки «Ford Fiesta»,р/н НОМЕР_1 , під керуванням водія позивача , який здійснював рух по автодорозі сполученням «Одеса-Южне» у напрямку м. Южне.
За результатами дорожньо-транспортної події водій автомобілю марки «Ford Fiesta», позивач, отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритий осколковий перелом бічних мас крижі зліва на рівні 1,2-го хребців, перелом куприка, садна правої кисті та правого стегна.
Локалізація та механізм ушкоджень у позивача свідчать про те, що вони могли виникнути 14.05.2020 від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону автомобіля в умовах дорожньо-транспортної події та згідно п. 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.) по критерію тривалості розладу здоров`я відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Таким чином, суд дійшов висновку, що водій ОСОБА_3 допустив порушення вимог пунктів 2.3 б), 1.3. 12.4,12.9 б) Правил дорожнього руху України, якими передбачено: п.2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників
руху об`їзду перешкоди»; п.12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год (нові зміни з 01.01.2018)»; п.12.9 «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7 на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 Знак 3.29 "Обмеження мінімальної швидкості", 3.31 Знак 3.31 "Зона обмеження максимальної швидкості» або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил».
Окрім цього, судом встановлено, що водій ОСОБА_2 допустив порушення вимог пунктів 2.3. б), 10.1, 16.13. ч. 1 Правил дорожнього руху України, якими передбачено: п.2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну,стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п.16.13 «Перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч».
Отже, в умовах даної дорожньо-транспортної події водій автомобіля «Mercedes-Benz Е320», р/н НОМЕР_2 , виконуючи вимоги пунктів 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, та водій автомобіля «Ford Transit», р/н НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , виконуючи вимоги пунктів 10.1, 16.13 ч. 1 Правил дорожнього руху України, мали технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній події та їх фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з її настанням.
25.10.2023 року, Одеський апеляційний суд прийняв ухвалу, якою вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.08.2021 у кримінальному провадженні №12020160330000468, внесеному до ЄРДР 15.05.2020, яким ОСОБА_3 та ОСОБА_2 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України скасував та звільнив ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.
Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (частина перша статті 1177 ЦК України).
Згідно частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 398/571/15-ц (провадження № 61-1059св20) зроблено висновок про те, що звільнення від кримінальної відповідальності в контексті розглядуваного правового інституту не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими.
У постанові Верховного Суду від 17.08. 2022 у справі № 346/4425/18 (провадження № 61-7008св21) зроблено висновок про те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України є нереабілітуючими обставинами, тому відповідач повинен відшкодувати позивачу заподіяну з його вини матеріальну шкоду.
З досліджених медичних виписок та довідок встановлено, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, зокрема, з 15.05.2020р. до 20.05.2020р. на в ТОВ «Дім Медицини» з діагнозом «Закритий осколочний перелом бокових мас крижі зліва на рівні С1-С2, із задовільним станом відломків».
На лікування позивачем було витрачено 73 541,00грн., що підтверджується наданими квитанціями. 
Окрім того, згідно звіту №1610/20 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля марки «FORD FIESTA» р/н НОМЕР_1 , пошкодженого в наслідок ДТП, вартість відновлювального ремонту автомобіля склала 592579,92 грн. Водночас ринкова вартість автомобіля «FORD FIESTA» р/н НОМЕР_1 на момент ДТП склала 182030,00 грн., що і є розміром вартість матеріального збитку заподіяного в наслідок ДТП. 
Згідно акту від 15.05.2020р. №000092 за евакуацію належного позивачу транспортного засобу ним було сплачено 800,00грн. 
У цій справі установлено, що відповідачів, за їх згодою, звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі ст. 49 КК України та п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючими обставинами. При цьому колегією суддів апеляційного суду роз`яснено відповідачам, що застосування положень ст.49 КК України не є реабілітуючою підставою звільнення його від кримінальної відповідальності, на що останні підтвердили своє розуміння норм закону.
Отже, ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.10.2023р. встановлено факт вчинення кримінально-караного діяння (спричинення позивачу середньої тяжкості тілесних ушкоджень).
З огляду на встановлені судом обставини, враховуючи вищевикладені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду, суд дійшов висновку, що причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідачів та настанням шкідливих наслідків для позивача, останнім доведено, що внаслідок заподіяних відповідачами ОСОБА_1 тілесних ушкоджень він перебував на лікуванні та для придбання медикаментів та для лікування ним в загальному розмірі витрачено 73 541,00грн., що стверджується представленими позивачем чеками. Крім того, внаслідок неправомірних дій відповідачів майну позивача – транспортному засобу марки «FORD FIESTA» р/н НОМЕР_1 було завдану матеріальну шкоду розмір якої складає 182 030,00грн., та 800,00грн. витрат на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Загальний розмір завданої позивачу спільними діями відповідачів шкоди склав 256371,00грн. тобто, з урахуванням рівності часток відповідальності у завданні шкоди, на кожного відповідача припадає обов`язок по сплаті завданої позивачу матеріальної шкоди в розмірі 128 185,50грн. 
Таким чином, з огляду на те, що позивач відмовився від позовних вимог пред`явлених до ОСОБА_3 , який, за його твердженням сплатив частково завдану матеріальну шкоду, то з ОСОБА_2 підлягає стягненню матеріальна шкода в розмірі 128 185,50грн. 
Відповідачем по справі ОСОБА_2 не спростовані доводи та аргументи, наведені позивачем у позові, а з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди зворотного не довів. 
За змістом частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При цьому суд зазначає, що моральну шкоду зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Врахувавши, що неправомірними діями відповідачів позивачу було завдано моральні страждання, а також глибину та тривалість душевних та фізичних страждань, яких зазнав позивач внаслідок ушкодження здоров`я та майна, з урахуванням вимоги розумності і справедливості, а також з огляду на відмову позивача від частини позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_3 , суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 25000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача витрат на правову допомогу наданих адвокатом Зудовою В.В. під час розгляду кримінальній справі №504/4436/20 у Комінтернівському районному суді Одеської області в розмірі 20500,00грн. слід зазначити таке.
Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).
Відповідно до статей 141, 142 ЦПК України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані. Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні суду або ухвалою. Особи, які беруть участь у справі, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі можуть оскаржити судове рішення щодо судових витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.
Під час постановлення ухвали чи ухвалення рішення суд, у тому числі, вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому згідно з частиною першою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо зокрема судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати, пов`язані із розглядом справи, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.
Витрати, понесені позивачем в кримінальній справі 504/4436/20, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.
У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу надану адвокатом Зудовою В.В. під час розгляду кримінальної справи №504/4436/20 у Комінтернівському районному суді Одеської області в розмірі 20500,00грн. слід відмовити.

VІ. Судові витрати
За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Так, згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача.
При таких обставинах, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 1531,85 грн. 
Водночас, з огляду на повторний розгляд даної справи в заочному порядку, рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку (ч.3 ст.288ЦПК України).
Керуючись ст.ст.12,81,137,141,263,280-282 ЦПК України,

ВИРІШИВ 

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – задовольнити частково. 

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в розмірі 128 185,50грн., моральну шкоду в розмірі 25000грн., судовий збір в розмірі 1531,85грн. 

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення. 

Учасники справи:
Позивач: 
ОСОБА_1 , рнокпп: НОМЕР_5 , проживає: АДРЕСА_1 .
Відповідач: 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 . 
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
Повне рішення суду складено 02 квітня 2026р. 

Суддя