КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22/-ц/824/7585/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Київ
Справа № 361/10566/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Радзівіл А.Г.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ФОП ОСОБА_3 , в якому просив стягнути заборгованість, а саме: 103 947,35 грн - заборгованість по заробітній платі; 3069,23 грн - компенсації за невикористану відпустку; 45 785,64 грн (станом на 03.12.2021 рік) - середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та 2500 грн - витрати на професійну правничу допомогу.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15.02.2018 року наказом № 1-К ФОП ОСОБА_3 прийнято його на роботу на посаду водія вантажного автомобіля з 15.02.2018 року за основним місцем роботи, з оплатою праці у розмірі 3723,00 грн. 
31.01.2021 року наказом № 31/01/2021/1-К відповідач звільнила водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 із займаної посади за власним бажанням відповідно до п. 1 ст. 38 КЗпП України. 
Позивач зазначає, що йому була нарахована заробітна плата за періоди: з 15.02.2018 року по 31.12.2018 року - в розмірі 31 468,61 грн; з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - в розмірі 40 813,50 грн; з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року -в розмірі 46 950,01 грн. 
У 2020 році позивач отримав заробітну плату за шість місяців у зв`язку з чим заборгованість за 2020 року склала 23 766,01 грн. 
За січень 2021 року ОСОБА_1 нараховано до виплати 4 830,00 грн.
Загалом у період з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року ОСОБА_1 нараховано ФОП ОСОБА_3 заробітна плата до виплати в розмірі 124 062,12 грн. 
Вказану заробітну плату позивач у відповідача в повному розмірі не отримував.
Позивач зазначав, що у заробітних відомостях він не розписувався, зарплатної картки не мав і вона йому не видавалась. Заробітну плату за нього отримувала відповідач.
Під час ознайомлення із зарплатними відомостями у Броварському міськрайонному центрі зайнятості він побачив лише власний підпис за шість місяців 2021 року. В день звільнення відповідач з позивачем розрахунок по заробітній платі не провела.
Враховуючи, що на даний час у позивача з відповідачем проходить судовий розгляд справи про поділ спільного сумісного майна подружжя, то сплачувати вказані кошти відповідач відмовляється.
В день звільнення позивача 31.01.2021 року відповідач письмово не повідомила позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснила виплату належних коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.
Відповідно до довідки про заробітну плату, видану 25.05.2021 року, позивачу за період з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року було нараховано до виплати 124 062,12 грн заробітної плати, з яких сплачено 23 184,00 грн, залишок становить 100 878,12 грн. 
Згідно з листом-повідомленням від 27.07.2021 року, виданого ФОП ОСОБА_3 , позивачу не виплачена грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки 71 день в сумі 11 268,11 грн. 
На вказаний лист позивач надав відповідачу банківські реквізити, на які останньою перераховано компенсацію за відпустку 03.08.2021 року в сумі 1268,11 грн, а 17.08.2021 року у сумі 6930,17 грн, загалом 8198,28 грн, залишок становить 3069,23 грн. 

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2021 року по 17 серпня 2021 року в розмірі 44 520,28 грн. 
Стягнуто із ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2 564,32 грн. 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 6556,50 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо періоду остаточного розрахунку по сплаті компенсації за невикористану відпустку із 31.01.2021 року по 17.08.2021 року, оскільки станом на 02.06.2022 року відповідач не доплатив позивачу компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 13,44 грн (11 268 грн - 11 254,56 грн), а також не взяв до розрахунку та не стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2021 року по 21.02.2022 року в розмірі 86 132,20 грн. 
Враховуючи наведене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2021 року по 21.02.2022 року в розмірі 86 132,20 грн (199+186 днів ? 223,72 грн). 
Суд першої інстанції помилково послався на відомість на виплату готівки, у якій наявний підпис позивача про отримання заробітної плати. У свою чергу позивач заперечував наявність власного підпису у відомостях на виплату готівки. Довести зазначену обставину позивач не зміг через коштовність почеркознавчої експертизи. Крім того, відповідач не надав до суду оригінали відомостей на виплату готівки. 
Щодо посилання суду на припис про усунення виявлених порушень від 23 липня 2021 року № КВ 2184/1367/АВ/П Державної служби України з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області та доданого акту від 23 липня 2021 року № КВ2184/1367/АВ, то дана державна установа не уповноважена проводити перевірку в частині ідентифікації підписів позивача у відомостях на виплату готівки. 
Відомості про виплату готівки повторюються, різняться. Відповідачем надано дві відомості про виплату готівки за серпень 2018 року під однаковими номерами, але різна кількість людей, що отримали кошти. У відомостях за вересень 2019 року немає суми до виплати, але є підпис. 
Також заявник заперечує проти задоволення вимоги відповідача про стягнення витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що відповідач не надав суду акту виконаних робіт, попередній розрахунок суми судових витрат, а також вказує, що витрати є неспівмірними із наданими послугами. Квитанція від 08.04.2024 року, яка надана відповідачем на підтвердження розрахунку з представником, є неналежним доказом, тому що не відповідає вимогам Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління НБУ від 29.12.2017 року № 148 та типовій формі № КО-1.
Вважає, що суд необґрунтовано задовольнив частково вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу, оскільки суду були надані всі належні докази для задоволення вимоги в повному обсязі у сумі 7800 грн, а також не врахував сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 908 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині - залишити без змін.
Вважає, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з порушенням строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, де вказано, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен дізнатися про порушення свого права. Оскільки позивач звернувся до суду 03.12.2021 року, тоді як був звільнений за власним бажанням ще 31.01.2021 року, тому слід вважати, що позивач звернувся до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поза межами строку, встановленого законом. 
Крім того, суд невірно підрахував розмір компенсації, та не навів детального розрахунку, яким він керувався під час визначення суми компенсації, не вказав, які виплати включаються до фактичного заробітку позивача, що призвело до стягнення з відповідача надмірних грошових коштів. Так, з відповідача на користь позивача суд мав би стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2021 року по 17.08.2021 року в розмірі 136,60 грн, а не 44 520,28 грн.
Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку, суд не врахував, що постановлений до стягнення середній заробіток за час вимушеного затримки розрахунку визначений судом у сумі 44 520,28 грн не є співмірним із окладом працівника та загальною сумою боргу грошової компенсації за невикористану відпустку у розмірі 11 254,56 грн. 

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення в частині відмови у стягненні заробітної плати - без змін.
Вказує що твердження позивача про ненадання відповідачем оригіналів відомостей про виплату готівки позивачу не відповідає дійсності, оскільки на виконання ухвали суду від 21.02.2023 року представник відповідача частково надав наявні у ФОП ОСОБА_3 відомості про виплату грошей, посилаючись на викрадення позивачем недостатніх відомостей про виплату готівки.
Вважає помилковими доводи позивача, що документи, які підтверджують оплату витрат на правову допомогу, може бути касовий ордер, оскільки процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.
У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує, що твердження відповідача про викрадення позивачем деяких відомостей про виплату готівкових коштів, не відповідає дійсності, оскільки відповідач з початку 2021 року не проживає з відповідачем у спільній квартирі, що підтверджується матеріалами перевірки Броварського РУП ГУНП в Київській області. 

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи поданої апеляційної скарги , просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача ФОП ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримала доводи поданої нею апеляційної скарги, просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, в іншій частині - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримував заробітну плату за весь період роботи на посаді у відповідача, на день звільнення заборгованості по виплаті заробітної плати не мав, що також підтверджено належними доказами, проведеною Державної служби України з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області перевіркою, та про що зазначено у приписі про усунення виявлених порушень № КВ 2184/1367/АВ/П від 23.07.2021 року Державної служби України з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області та доданого Акту № КВ № 2184/1367/АВ від 23.07.2021 року, інших доказів які б спростовували вказані обставини позивачем не надано і під час розгляду справи не здобуто, тому вказані обставини є встановленими, доведеними належними доказами, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Також встановлено, що під час звільнення із позивачем не здійснено розрахунок по сплаті компенсації за невикористану відпустку, а саме за 71 календарний день, повністю проведений розрахунок як це підтверджено наданими копіями квитанції АТ КБ Приватбанк - остання датована 17.08.2021 року, тобто період остаточного розрахунку склав із 31.01.2021 року по 17.08.2021 року. Середній заробіток позивача склав 223,72 грн.
Враховуючи наведене позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2021 року по 17 серпня 2021 року підлягає задоволенню в розмірі 44 520,28 грн (199 дні х 223,72 грн). 
Колегія суддів не може в повній мірі погодитися із такими висновками суд першої інстанції. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.02.2018 року наказом № 1-К ФОП ОСОБА_3 прийнято на роботу ОСОБА_1 на посаду водія вантажного автомобіля з 15.02.2018 року за основним місцем роботи, з оплатою праці у розмірі 3723 грн (а. с. 10, т. 1)
У зв`язку з виконанням покладених обов`язків позивач отримував заробітну плату щомісяця, що підтверджується такими доказами:
- відомість на виплату грошей № ВЗП-000001 ФОП ОСОБА_3 за лютий 2018р., розрахунково-платіжна відомість № НЗП-000002 за лютий 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за лютий 2018 р. у розмірі 1498,51 грн.;
- відомість на виплату грошей № ВЗП-000002 ФОП ОСОБА_3 за березень 2018р., розрахунково-платіжна відомість № НЗП-000003 за березень 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за березень 2018 р. у розмірі 2997,01 грн.;
- відомість на виплату грошей № ВЗП-000003 ФОП ОСОБА_3 за квітень 2018р., розрахунково-платіжна відомість № НЗП-000004 за квітень 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за квітень 2018 р. у розмірі 2997,01 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000004 ФОП ОСОБА_3 за травень 2018 р., розрахунково-платіжна відомість № НЗП-000005 за травень 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за травень 2018 р. у розмірі 2997,01 грн;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000005 ФОП ОСОБА_3 за червень 2018 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000006 за червень 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за червень 2018 р. у розмірі 2997,01 грн;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000006 ФОП ОСОБА_3 за липень 2018 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000007 за липень 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за липень 2018 р. у розмірі 2997,01 грн;
- відомість на виплату грошей № ВЗП -000007 ФОП ОСОБА_3 за серпень 2018р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000008 за серпень 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за серпень 2018 р. у розмірі 2997,01 грн.;
- відомість на виплату грошей № ВЗП -000008 ФОП ОСОБА_3 за вересень 2018 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000009 за вересень 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за вересень 2018 р. у розмірі 2997,01 грн.;
- відомість на виплату грошей № ВЗП -000009 ФОП ОСОБА_3 за жовтень 2018р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000010 за жовтень 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за жовтень 2018 р. у розмірі 2997,01 грн.;
- відомість на виплату грошей № ВЗП -000010 ФОП ОСОБА_3 за листопад 2018р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000011 за листопад 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за листопад 2018 р. у розмірі 2997,01 грн.;
- відомість на виплату грошей № ВЗП -000001 ФОП ОСОБА_3 за грудень 2018 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000012 за грудень 2018 р., звідний для відрахування у Фонди за грудень 2018 р. у розмірі 2997,01 грн.;
- відомість на виплату грошей № ВЗП -000002 ФОП ОСОБА_3 за січень 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000001 за січень 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за січень 2019 р. у розмірі 3381,00 грн.;
- відомість на виплату грошей № ВЗП -000003 ФОП ОСОБА_3 за лютий 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000002 за лютий 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за лютий 2019 р. у розмірі 3381,00 грн.;
- відомість на виплату грошей № ВЗП -000004 ФОП ОСОБА_3 за березень 2019р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000003 за березень 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за березень 2019 р. у розмірі 3381,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000005 ФОП ОСОБА_3 за квітень 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000004 за квітень 2019р., звідний для відрахування у Фонди за квітень 2019 р. у розмірі 3381,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000006 ФОП ОСОБА_3 за травень 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000005 за травень 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за травень 2019 р. у розмірі 3381,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000007 ФОП ОСОБА_3 за червень 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000006 за червень 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за червень 2019 р. у розмірі 3381,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000008 ФОП ОСОБА_3 за липень 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000007 за липень 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за липень 2019 р. у розмірі 3381,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000009 ФОП ОСОБА_3 за серпень 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000008 за серпень 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за серпень 2019 р. у розмірі 3381,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000010 ФОП ОСОБА_3 за вересень 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000009 за вересень 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за вересень 2019 р. у розмірі 3381,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000011 ФОП ОСОБА_3 за жовтень 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000010 за жовтень 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за жовтень 2019 р. у розмірі 3461,50 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000012 ФОП ОСОБА_3 за листопад 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000011 за листопад 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за листопад 2019 р. у розмірі 3461,50 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000013 ФОП ОСОБА_3 за грудень 2019 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000012 за грудень 2019 р., звідний для відрахування у Фонди за грудень 2019 р. у розмірі 3461,50 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000001 ФОП ОСОБА_3 за січень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000001 за січень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за січень 2020 р. у розмірі 3802,01 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000002 ФОП ОСОБА_3 за лютий 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000002 за лютий 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за лютий 2020 р. у розмірі 3864,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000003 ФОП ОСОБА_3 за березень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000003 за березень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за березень 2020 р. у розмірі 3864,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000004 ФОП ОСОБА_3 за квітень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000004 за квітень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за квітень 2020 р. у розмірі 3864,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000005 ФОП ОСОБА_3 за травень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000005 за травень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за травень 2020 р. у розмірі 3864,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000006 ФОП ОСОБА_3 за червень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000006 за червень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за червень 2020 р. у розмірі 3864,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000007 ФОП ОСОБА_3 за липень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000007 за липень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за липень 2020 р. у розмірі 3864,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000008 ФОП ОСОБА_3 за серпень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000008 за серпень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за серпень 2020 р. у розмірі 3864,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000009 ФОП ОСОБА_3 за вересень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000009 за вересень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за вересень 2020 р. у розмірі 4025,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000010 ФОП ОСОБА_3 за жовтень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000010 за жовтень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за жовтень 2020 р. у розмірі 4025,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000011 ФОП ОСОБА_3 за листопад 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000001 за листопад 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за листопад 2020 р. у розмірі 4025,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -000012 ФОП ОСОБА_3 за грудень 2020 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000012 за грудень 2020 р., звідний для відрахування у Фонди за грудень 2020 р. у розмірі 4025,00 грн.;
- відомість на виплату готівки № ВЗП -00001 ФОП ОСОБА_3 за січень 2021 р., розрахунково-платіжна відомість №НЗП-000002 за січень 2021 р., звідний для відрахування у Фонди за січень 2021 р. у розмірі 2500 грн.
Наказом № 31/01/2021/1-К звільнено водія автотранспортних засобів ОСОБА_1 з займаної посади 31 січня 2021 року за власним бажанням відповідно до п.1 ст.38 КЗпП України. (т. 1 а. с. 13)
25 травня 2021 року ФОП ОСОБА_3 складена довідка "Про заробітну плату", так за період з 15.02.2018 року-28.02.2018 року ОСОБА_1 нараховано заробітної плати до виплати 31468 грн. 61 коп.; з січня 2019 року по грудень 2019 року нарахована заробітна плата до виплати 40813 грн. 50 коп.; з січня 2020 року по грудень 2020 року - 46950 грн. 01 коп.; з січня 2021 року - 4830 грн. (т. 1 а. с. 46-155).
У приписі про усунення виявлених порушень № КВ 2184/1367/АВ/П від 23.07.2021 року Державної служби України з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області ФОП ОСОБА_3 зобов`язано усунути порушення у строк до 23.08.2021 року, а саме: у порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України станом 23.07.2021 року не проведено виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічних відпусток в сумі 11 268,11 грн, які належні йому за період роботи за трудовим договором з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року (т. 1 а. с. 161, 162). 
До вказаного вище припису доданий Акт № КВ № 2184/1367/АВ від 23.07.2021 року, у якому встановленні такі дані:
Так, згідно з наданих ФОП ОСОБА_3 документів ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду водія вантажного автомобіля з 15.02.2018 року за основним місцем роботи (наказ від 15.02.2018 року № 1-К), звільнено з роботи 31.01.2021 року за власним бажанням згідно з п. 1 ст. 38 КЗпП України (наказ від 31.01.2021 року № 31/01/2021/1-К).
ФОП ОСОБА_3 надано в ході інспекційного відвідування розрахунково-платіжні бухгалтерські документи, які підтверджують нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати за весь період дії трудового договору з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року.
При цьому заробітна плата нараховувалась ОСОБА_1 з розрахунку мінімальної заробітної плати, розмір якої визначався відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про оплату праці», Законі України «Про державний бюджет України».
Отримання ОСОБА_1 належних йому коштів засвідчується підписами, проставленими біля прізвища заявника у відомостях на виплати готівки, складеними за кожен місяць його трудової діяльності.
Водночас, у порушення вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України не було нараховано ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічних відпусток за період роботи за трудовим договором з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року.
Згідно з поясненнями ФОП ОСОБА_3 в листі від 21.07.2021 року № 2/2107/2021 із заявами про надання щорічних відпусток ОСОБА_1 до неї не звертався. Нарахування грошової компенсації за невикористані відпустки за період з 15.02.2018 року по 31.12.2021 року станом на 31.01.2021 року та на дату пояснення не було, тому що ОСОБА_1 не звертався з проханням розрахуватися.
У ході інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_3 самостійно проведено розрахунок грошової компенсації за невикористаний ОСОБА_1 71 календарний день щорічної відпустки (т. 1 а. с. 162)
27.07.2021 року ОСОБА_1 направлений лист-повідомлення за № 3/2707/2021 року, в якому запропоновано повідомити реквізити розрахункового рахунку або повні реквізити платіжної картки для отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток (71 день) в сумі 11 268,11 грн за період роботи за трудовим договором з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Також у листі зазначено, що із заявами про надання щорічних відпусток ОСОБА_1 не звертався (т. 1 а. с. 157). 
На рахунок позивача здійснені наступні виплати, що нараховані за період з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року:
- квитанція АТ КБ «Приватбанк» від 03.08.2021 року у сумі 1274,48 грн - компенсація за невикористану відпустку після звільнення;
- квитанція АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2021 року у сумі 3015,08 грн -компенсація за невикористану відпустку після звільнення;
- квитанція АТ КБ «Приватбанк» від 17.08.2021 року у сумі 6965,00 грн - компенсація за невикористану відпустку після звільнення (т. 1 а. с. 163-165).

Відповідно до ч. 4 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата -це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно з частиною першою ст. 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі -Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. 
Згідно зі ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум ( постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 757/23764/20).
Звертаючись до суду, позивач посилався на те, що за період з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року йому нараховано ФОП ОСОБА_3 заробітна плата до виплати в розмірі 124 062,12 грн, проте вказану заробітну плату в повному розмірі він не отримував.
Разом з цим такі доводи позивача спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. 
Наданим стороною відповідача відомостями на виплату грошей, розрахунково-платіжними відомостями, підтверджується факт нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати за весь період дії трудового договору з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року. При цьому заробітна плата нараховувалась ОСОБА_1 з розрахунку мінімальної заробітної плати, розмір якої визначався відповідно до вимог ст. 10 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про державний бюджет України». Отримання ОСОБА_1 належних йому коштів засвідчується підписами, проставленими біля прізвища заявника у відомостях на виплату готівки, складеними за кожен місяць його трудової діяльності.
Наведені обставини також підтверджується актом № КВ № 2184/1367/АВ від 23.07.2021 року, складеним за результатами проведеної Державною службою України з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області перевірки. 
Позивачем не надано належних доказів, які б спростовували вказані обставини. 

Таким чином, у справі не встановлено, що на момент звільнення позивача з роботи у відповідача існувала заборгованість із виплати позивачу заробітної плати, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі. 
Разом з цим, у справі встановлено, що станом на момент звільнення з позивачем не проведено виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічних відпусток в сумі 11 268,11 грн, які належні йому за період роботи за трудовим договором з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року. Наведене підтверджується приписом про усунення виявлених порушень № КВ 2184/1367/АВ/П від 23.07.2021 року, складеним Державною службою України з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області.
З матеріалів справи встановлено, що відповідачем на рахунок позивача здійснені наступні виплати коштів, нарахованих за період з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року:
- 1274,48 грн - компенсація за невикористану відпустку після звільнення (квитанція АТ КБ «Приватбанк» від 03.08.2021 року);
- 3015,08 грн - компенсація за невикористану відпустку після звільнення (квитанція АТ КБ «Приватбанк» від 10.08.2021 року);
- 6965,00 грн - компенсація за невикористану відпустку після звільнення (квитанція АТ КБ «Приватбанк» від 17.08.2021 року) (т. 1 а. с. 163-165).
Таким чином, загальна сума проведених виплат на картковий рахунок позивача станом на 17.08.2021 року склала 11 254,56 грн (1274,48 грн + 3015,08 грн + 6965,00 грн), тоді як грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічних відпусток складала суму 11 268,11 грн.
Отже, станом на 17.08.2021 року відповідач не доплатила позивачу 13,44 грн (11 268,11 грн - 11 254,56 грн) компенсації за невикористані ним дні щорічних відпусток, а тому висновок суду першої інстанції про те, що станом на 17.08.2021 року відповідач повністю розрахувалася з відповідачем не відповідає фактичним обставинам справи. 
26.07.2022 року сторона відповідача подала суду клопотання про долучення доказів, а саме: копію квитанції від 21.02.2022 року про переказ 20,00 грн, одержувач: ОСОБА_1 ; відправник: ОСОБА_3 ; призначення: компенсація за невикористану відпустку після звільнення за період з 15.02.2018 року по 31.01.2021 року (т. 2 а. с. 2, 3). 

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Враховуючи те, що відповідач при звільненні позивача не виплатив йому грошову компенсацію за невикористані ним дні щорічних відпусток у сумі 11 268,11 грн та така заборгованість була повністю погашена відповідачем лише 21.02.2022 року, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати позивачу її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період із 31 січня 2021 року до 21 лютого 2022 року.
Середній заробіток розраховується відповідно до правил, які передбачені у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
У абзаці 3 пункту 2 Розділу ІІ Порядку № 100 вказано, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Судом встановлено, що середньоденний заробіток позивача становить 223,72 грн (січень 2021 року - 5 280,00 грн (т. 1 а. с. 154) + грудень 2020 року - 4116,20 грн (т. 1 а. с. 150) / 42 робочі дні = 223,72 грн.
Отже, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2021 року (день звільнення) по 21.02.2022 року (день повного розрахунку) становить 59 285,80 грн (265 робочих днів х 223,72 грн).
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача щодо невідповідності обставинам справи періоду, протягом якого з позивачем не було здійснено остаточний розрахунок, оскільки остаточний розрахунок було проведено 21 лютого 2022 року.
Разом з тим, колегією суддів визнано частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача щодо наявності підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц ( п. 87) за певних умов суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. 
Відповідно до вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.
- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.
- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Вказані правові висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2024 року у справі № 754/9761/21 та від 04 квітня 2024 року у справі № 201/8088/21. 
З огляду на те, що працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані, тобто з метою дотримання розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, колегія суддів враховує, що обчислена апеляційним судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (59 285,80 грн) значно перевищує розмір грошової компенсації за невикористані позивачем дні щорічних відпусток, невиплаченої при звільненні позивачу, а також дії позивача та відповідача, встановлені фактичні обставини справи, що основна сума компенсації (11 254 грн. 56 коп.) була виплачена станом на 17.08.2021 року, а до 21.02.2022 року залишалась невиплаченою лише сума в розмірі 13 грн. 44 коп., що становить 0,12% від невиплаченої суми компенсації за невикористану відпустку. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку до суми 12 000 грн.
Доводи апеляційної скарги сторони відповідача про те, що вимоги про стягненнясереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявлені позивачем після спливу визначеного законодавством строку, є безпідставними, оскільки ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, щоу разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2020 рокуу справі №161/11565/19, «проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.
Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. 
У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.»
Враховуючи, що станом на день звернення позивача ОСОБА_1 до суду з позовом остаточний розрахунок з ним проведено не було, доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску строку звернення до суду колегія суддів відхиляє.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідача на його користь витрати на правову допомогу лише у розмірі 2564 грн. 32 коп., тоді як він сплатив за правову допомогу 7800 грн., про що надав відповідні докази, а також йому не відшкодовано витрати по сплаті судового збору в сумі 908 грн., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки сума судових витрат в розмірі 2564 грн. 32 коп. є пропорційним відшкодуванням судових витрат позивача, виходячи із суми задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом були задоволені позовні вимоги позивача на 29,14%, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд першої інстанції ухвалив рішення про відшкодування позивачу понесених ним судових витрат ( 7800 грн. на правову допомогу та 908 грн. судового збору) пропорційно сумі задоволених позовних вимог.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Ураховуючи наведене, встановивши невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, нормам матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_4 , - задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2024 року - змінити в частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим викласти другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2021 року по 21 лютого 2022 року в розмірі 12 000 ( дванадцять тисяч) грн.
В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2024 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.