ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3011/26 Справа № 209/2266/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Багбая Є. Д. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Фесюка Юрія Олександровича на рішення Дніпровського районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року у складі судді Багбая Є.Д. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання фіктивного договору недійсним,–

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання фіктивного договору недійсним (а.с. 1-5), в обґрунтування якого посилалась на те, що 26.10.2013 року між нею як продавцем та її донькою ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ), в будинку №11. Вважає, що даний договір є фіктивним, оскільки договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 26 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, тобто без наміру переходу до покупця від продавця права власності на предмет договору, а виключно з метою створення у ОСОБА_3 хибного враження про зміну власника квартири, з метою позбавлення його права користування цією квартирою. Крім того, відповідно до оспорюваного договору, а саме в п.1.4. зазначено, що відносно квартири не ведуться судові спори, прав щодо неї у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб. Але саме під час підписання договору купівлі-продажу в дійсності тривав судовий спір, при цьому на час укладання договору її онук ОСОБА_3 фактично мав право користування квартирою, яка була предметом договору. Тобто, рішення про позбавлення ОСОБА_3 права користування квартирою на момент укладення договору не діяло, що вказує на те, що онук на той час фактично зберігав за собою права користування цією квартирою, про що сторонам договору було достеменно відомо, але дана обставини від нотаріуса була прихована і це було зроблено з метою приховування справжніх намірів учасників договору. 
На підставі вищевикладеного, позивач просила суд визнати фіктивним договір купівлі – продажу кв. АДРЕСА_3 , що був укладений 26 жовтня 2013 року між сторонами по справі.
Рішенням Дніпровського районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання фіктивного договору недійсним - відмовлено (а.с. 114-117).
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 — адвокат Фесюк Ю.О. посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскарженого рішення та ухвалення нового про задоволення позову (а.с. 127-133). 
ОСОБА_2 через свого представника адвоката Шишкіна В.М. скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с. 164-167).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору купівлі – продажу квартири від 26.10.2013 року /а.с. 6/, укладеного між ОСОБА_1 , як продавцем та ОСОБА_2 , як покупцем укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ), в будинку № 11.
Згідно п. 1.4. вище визначеного договору зазначено, що продавець стверджує, що відчужувана квартира під арештом чи забороною не перебуває, не заставлена, щодо неї не ведуться судові спори, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи користування з іншими особами, як внесок до статного фонду не внесена, як юридична адреса вона не використовується, обтяжень, а також прав щодо неї у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб.
Згідно п. 2.1. вище визначеного договору купівлі-продажу квартири, зазначено, що продаж вчинено за кошти у сумі 68 460,00 грн, які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору.
Даний договір є оспорюваним правочином.
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с. 7/ та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна /а.с. 8, 63-64/ ОСОБА_2 на час формування довідки станом на 16.02.2024 року належить на праві власності 1/1 частки квартири під АДРЕСА_4 , дата та час проведення державної реєстрації відомостей про речове право — 26.10.2013 року.
Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 28 травня 2009 року /а.с. 9-11/ в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням було відмовлено.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 червня 2013 року по справі №409/3993/12 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було відмовлено в задоволені позову до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратив право користуватися житловим приміщенням /а.с. 12-15/, проте рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року рішення суду першої інстанції від 14 червня 2013 року було скасовано та ухвалено нове рішення /а.с. 17-18/, яким ОСОБА_3 був визнаний таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_4 зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
За касаційною скаргою ОСОБА_3 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, який ухвалою від 11 вересня 2013 року /а.с. 19/ відкрив касаційне провадження та зупинив виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2013 року.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року рішення апеляційного суду від 22 серпня 2013 року залишено без змін /а.с. 49-50/.
Згідно квитанцій про оплату комунальних послуг /а.с. 20-22/ за комунальні послуги за квартирою: АДРЕСА_5 сплачують ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Згідно копії позовної заяви 02.01.2024 року до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Українська Товарна біржа «Центральна» про визнання дійсною угоди купівлі – продажу та визнання права власності на нерухоме майно /а.с. 58-59/. Згідно змісту позовних вимог просила суд визнати угоду купівлі – продажу нерухомого майна-квартири АДРЕСА_3 , укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровану 19.12.2013 року на Українській товарній біржі «Центральна» за реєстраційним номером №12/019 дійсною та визнати за позивачем право власності на вказану квартиру. До позову долучено угоду купівлі – продажу вищезазначеної квартири, укладеної 19.12.2013 року в м. Дніпродзержинськ на біржі «Центральна» /а.с. 60/.
За відомостями КП «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 06.12.2023 року за №1/2/788 право власності щодо об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 не зареєстровано /а.с. 61/.
Державним реєстратором прав на нерухоме майно Медвєдєвою С.В. виконавчого комітету Царичанської селищної ради Дніпропетровської області від 25 грудня 2023 року за №70877903 прийнято рішення /а.с. 65/ яким відмовлено у проведенні реєстраційних дій за вказаною квартирою.
Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позов ОСОБА_1 про визнання дійною угоди купівлі–продажу та визнання права власності на нерухоме майно /а.с. 51-54/ згідно якого позов не визнала та просить відмовити в його задоволенні.
Ухвалою суду від 15 березня 2024 року по справі №209/630/24 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Українська Товарна біржа «Центральна» про визнання дійсною угоди купівлі продажу та визнання права власності на нерухоме майно було залишено без розгляду за заявою позивача ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1  суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості та недоведеності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови у позові.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №759/24061/19 (провадження №61-8593св21)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України.
Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №379/1256/15-ц (провадження №61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі №756/9955/16-ц (провадження №61-835св17).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що відповідно ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі №335/15805/17 (провадження №61-7595св22) зазначено наступне: тлумачення ст. 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
У постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №947/32485/20 (провадження №61-7209св22) зазначено, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року в справі №916/667/18 (провадження №12-145гс19)).
Колегією суддів встановлено, що після укладення договору купівлі-продажу від 26.10.2013 року спірна квартира була зареєстрована на праві власності за покупцем ОСОБА_2 , таким чином, на виконання умов договору купівлі-продажу від 26.10.2013 року право власності на спірне майно перейшло та в установленому законом порядку зареєстроване за відповідачем.
Таким чином, оскільки передбачені оспорюваним договором купівлі-продажу правові наслідки дійсно настали, сторони цього договору вчинили всі передбачені договором дії, виконали їх, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання такого правочину недійсним з підстав фіктивності, оскільки під час розгляду справи ОСОБА_1 належними і допустимими доказами не довела, що договір купівлі-продажу нерухомого майна є фіктивними та укладеними без мети настання реальних наслідків.
Доводи скарги про те, що судом не було враховано, що позовні вимоги були підтверджені належними та допустимими доказами, в тому числі показами позивача, яка була допитана в якості свідка колегія суддів відхиляє, оскільки такі покази само по собі не можуть бути достатніми доказами для підтвердження фіктивності оскарженого правочину.
Доводи скарги про те, що ОСОБА_3 зберіг право користування спірною квартирою спростовується наявними в матеріалах справи рішеннями судів, які набрали законної сили та не мають правового значення для вирішення питання, яке предметом розгляду у даній справі, оскільки це не є доказом фіктивності правочину. Враховуючи вказане колегія суддів не бере до уваги і доводи того, що під час укладання спірного правочину тривав судовий спір щодо наявності у третьої особи ОСОБА_3 права користування спірною квартирою.
Доводи скарги щодо того, що тільки позивач сплачує за комунальні послуги спростовуються матеріалами справи.
Доводи скарги про те, що відповідач ОСОБА_2 не мала доходів для укладання договору купівлі –продажу спростовуються змістом оскарженого правочину. Крім того, вказаним доводам вже надавалась оцінка судом першої інстанції та їм була надана обґрунтована оцінка, колегія суддів підстав для надання повторної правової оцінки вказаним доводам не вбачає.
Доводи суду про те, що позивачка продовжує проживати у спірному житлі, що вказує на фіктивність договорів, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ОСОБА_2 , як власник квартири, вправі розпорядитись ними за своїм розсудом, а діючим законодавством проживання колишнього власника у належному йому раніше нерухомому майні не заборонено. Враховуючи вказане колегія суддів відхиляє як підставу для визнання договору фіктивним те, що вказана квартира була єдиним майном у позивача, що свідчить про відсутність у неї наміру на її продаж, оскільки самою позивачем підтверджується той факт, що її житлові права не порушуються, вона й надалі фактично мешкає в спірному майні та відповідачем не чиняться перешкоди щодо її проживання в спірній квартирі. 
Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення заяви, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Фесюка Юрія Олександровича —  залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м.Кам`янського Дніпропетровської області від 15 жовтня 2025 року— залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «17» березня 2026 року.
Повний текст постанови складено «27» березня 2026 року

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           М.О. Макаров

М.М. Пищида