ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/1980/25	Головуючий у 1-й інстанції Якімець Т.І. 	
Провадження № 22-ц/817/375/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
секретар - Гичко К.С. 
з участю представника ОСОБА_1 - 
адвоката Братівника І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Братівника Ігоря Васильовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 листопада 2025 року, ухвалене суддею Якімець Т.І. у цивільній справі №607/1980/25 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про повернення безпідставно набутих коштів, 

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з АТ КБ “ПриватБанк” 432 439, 24 грн безпідставно отриманих коштів. 
Позов обґрунтовано тим, що 29 серпня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, після чого йому було встановлено кредитний ліміт у розмірі 4000000 грн, який 27.12.2022 року зменшено до 0 грн.
При укладенні договору банк не забезпечив його належного ознайомлення з Умовами та правилами та Тарифами, у зв`язку з чим сторони не погодили істотні умови щодо нарахування відсотків, комісій та інших платежів.
Судовими рішеннями у справі № 607/10977/23 відмовлено банку у стягненні заборгованості та з урахуванням висновку судово-економічної експертизи встановлено, що за період користування рахунками ОСОБА_1 внесено коштів більше, ніж використано, при цьому банком було нараховано значні суми відсотків і комісій.
На думку позивача, судовими рішеннями встановленим є той факт, що банк здійснював неправомірне нарахування та списання комісії та відсотків. За період з 29.08.2019 по 01.01.2023 на рахунок ОСОБА_1 було внесено платежів на суму 1 813 534, 05 грн, та в цей же період знято з рахунку 1 411 238, 86 грн, в тому числі комісія в розмірі 30 144, 05 грн.
Станом на 01.01.2023 року та на 14.01.2025 року кошти на рахунку ОСОБА_1 відсутні. 
У січні 2025 року представник Пастущина — адвокат Братівник І.В. надіслав до АТ КБ “ПриватБанк” адвокатський запит з проханням надати відомості щодо нестачі коштів на рахунку в розмірі 402 295, 19 грн. Відповідь банком не надана.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 листопада 2025 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Братівник І.В. просить рішення суду першої інстанції скасувати та позов задовольнити в повному обсязі. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалюючи оскаржуване рішення суду суд першої інстанції фактично допустив перегляд судових рішень, що набрали законної сили, повторно досліджуючи та встановлюючи обставини справи, що вже встановлені такими судовими рішеннями. 
Суд фактично визнав, що АТ КБ “ПриватБанк” мало право нараховувати та стягувати відсотки на договірних підставах, що суперечить висновкам судів, викладеним у рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року та постанові Тернопільського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року у справі №607/70977/24. 
Так, судовими рішеннями у справі №607/70977/24 встановлено, що ОСОБА_1 внесено на рахунок суму коштів, що перевищувала суму видаткових операцій. АТ КБ “ПриватБанк” безпідставно здійснювало списання власних коштів ОСОБА_1 на свою користь. 
Таким чином, заволодіння коштами ОСОБА_1 не носило ні договірний, ні правовий характер. 
Обраний позивачем спосіб захисту є ефективним та таким, що поновить порушене право ОСОБА_1 , так як отримані Банком кошти у вигляді комісії за управління кредитом та відсотків є безпідставно набутим майном у розумінні ст. 1212 ЦК України.
У відзиві АТ КБ “ПриватБанк” просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Вказує, що кредитний договір був укладений шляхом приєднання, позивач підписав анкету-заяву та паспорт споживчого кредиту, яким погоджено істотні умови, зокрема процентну ставку. Умови кредитування були доведені до відома позивача належним чином, у тому числі через офіційний сайт та паспорт кредиту. Нарахування відсотків і платежів здійснювалося відповідно до умов договору та вимог законодавства, а тому підстав вважати їх безпідставно набутими немає. Посилання позивача на попередні судові рішення є безпідставними, оскільки ними не встановлено розмір неправомірно списаних коштів. Відсотки за кредитом є обов`язковою складовою кредитних правовідносин і їх нарахування є правомірним.
Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Братівника І.В., який доводи апеляційної скарги підтримав, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Обставини справи. 
29 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ КБ “ПриватБанк” укладено договір кредиту, за умовами якого останній отримав кредитний ліміт зі сплатою відсотків за користування кредитом, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши в подальшому преміальну платіжну картку World Elite (кредитний ліміт до 400 000 грн).
26.10.2020 року ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, в якому зазначено інформацію щодо основних умов кредитування та реальної процентної ставки за різними видами кредитних карток, в тому числі картки типу World Elite.
До 27.12.2022 року ОСОБА_1 активно користувався кредитним коштами. 
27 грудня 2022 року кредитний ліміт було зменшено до 0, 00 грн.
У червні 2023 року ПАТ КБ “Приватбанк” звернулось в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 29.08.2019 року у сумі 272 463, 91 грн, яка складається з 237 846, 29 грн — заборгованість за кредитом, 34 617 грн - заборгованість за простроченими відсотками (справа №607/10977/23).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2024 року у справі №607/10977/23, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову у вказаній справі, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що кредитний договір між сторонами укладений, ОСОБА_1 активно користувався кредитним коштами, однак заборгованість у визначеному банком розмірі документально не підтверджена; банком не доведено погоджений сторонами розмір процентної ставки за користування кредитним коштами, як і не доведений строк повернення кредиту (користування ним). 
З висновку експерта №СЕ-19/120-24/1823-ЕК від 09 травня 2024 року (експертиза проведена за ухвалою суду у справі №607/10977/23) вбачаються наступні висновки: 
1) згідно даних Виписки за договором № б/н за період з 19 січня 2018 року по 24 лютого 2023 року, дата складання 24 лютого 2023 року АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 , за період з 29 серпня 2019 року по 01 січня 2023 було внесено (зараховано) грошових коштів з різними призначеннями платежів по трьох кредитних картках в загальній сумі 1 813 534,05 грн; 
2) згідно даних Виписки за договором № б/н за період з 19 січня 2018 року по 24 лютого 2023 року, дата складання 24 лютого 2023 року АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 , за період з 29 серпня 2019 року по 01 січня 2023 було отримано (знято, здійснено видаткових операцій) грошових коштів з різними призначеннями платежів по трьох кредитних картках в загальній сумі 1 411 238,86 грн, в тому числі комісія зазначена у «колонці Сума знижок/Сума комісії» банківської виписки за договором № б/н;
3) не видається можливим дати відповідь на поставлене запитання: яку суму відсотків за користування кредитним коштами нараховано АТ КБ “Приватбанк” та знято з рахунку ОСОБА_1 , відкритого в АТ КБ “Приватбанк” за рахунок кредитних коштів в період з 29 серпня 2019 року по 01 січня 2023 року, згідно виписки за договором б/н за період з 19.01.2018-24.02.2023, дата складання 24.02.2023;
4) згідно Виписки за договором №б/н за період з 19 січня 2018 року по 24 лютого 2023 року, дата складання 24 лютого 2023 року АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 , за період з 29 серпня 2019 року по 01 січня 2023 було нараховано та знято комісії (транзакції із словом «комісія + колонка виписки «комісія») в загальній сумі 30 144,05 грн; 
5) не видається можливим дати відповідь на поставлене запитання: який розмір заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №б/н від 29 серпня 2019 року на час розгляду справи.
9 січня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Братівник І.В. – звернувся з адвокатським запитом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив надати інформацію про те, на якій правовій підставі було знято з рахунку ОСОБА_1 кошти в розмірі 402 295,19 гривень та куди вони були спрямовані.
Відповідь на адвокатський запит не надана.
Із змісту довідок АТ КБ «Приватбанк» № TLM02PVA2S1RVGB7 та №CJ4KDGDFOFUGJHGE від 14 січня 2025 року, вбачається, що станом на 14.01.2025 року кредитний ліміт по рахунках ОСОБА_1 0 грн, баланс на кінець періоду: - 272 463 , 91 грн.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень ст. 1212 або ст. 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.
Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується ст. 1212 ЦК України.
Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №607/5422/16-ц, від 23 квітня 2020 року у справі №501/5213/13-ц.
Предметом позову у справі, рішення у якій ухвалено Тернопільским міськрайонним судом Тернопільської області від 29 травня 2024 року (справа №607/10977/23), залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, є стягнення заявленою АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ " ПриватБанк" в частині стягнення відсотків по кредиту, суд виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог в цій частині, зокрема з того, що надані до позовної заяви витяги з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку не містять підпису відповідача, а тому не визнаються судом належними, допустимими та достатніми доказами погодження сторонами істотних умов кредитного договору.
Разом з тим, цим же рішенням встановлено наявність договірних відносин між сторонами на підставі Анкети-заяви від 29 серпня 2019 року, і таких відносин позивач не заперечує.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву 29 серпня 2019 року, яка хоч і не містила вимог про строк кредитування, розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами та фінансових санкцій за неналежне виконання зобов`язань, але слугувала підставою для видачі позивачу кредитної картки, за допомогою якої позивач активно користувався кредитними коштами (з встановленим лімітом у розмірі 400 000 грн.). 
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У відповідності до наведеної норми кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої(потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. При цьому набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним, а ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами наявні договірні відносини, регламентовані умовами кредитного договору та главою 71 ЦК України, якими визначено підстави та порядок припинення таких договірних зобов`язань.
Враховуючи викладене, оспорювана позивачем сума не може вважатися отриманою відповідачем безпідставно в розумінні ст.1212 ЦК України.
При цьому, колегія суддів враховує, що судовими рішеннями у справі №607/10977/23 не встановлено обставин безпідставного списання банком власних грошових коштів позивача, розмір таких коштів.
Суд першої інстанції правильно врахував, що у межах розгляду справи №607/10977/23 судами було встановлено лише недоведеність розміру заявленої банком заборгованості, однак не встановлено відсутності правових підстав для отримання банком коштів, внесених ОСОБА_1 .
Згідно вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Наведені норми процесуального права стороною позивача не дотримано та не надано доказів, які б підтверджували, що така правова підстава, як кредитний договір, датований 29 серпня 2019 року, який виконувався сторонами правочину тривалий час, у встановленому законом порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Кошти вносились ОСОБА_1 на рахунок АТ КБ “Приватбанк” саме в межах кредитного договору. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що нарахування та списання відсотків і комісій є безпідставними, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання недійсним кредитного договору в цілому чи окремих його умов.
При розгляді справи №607/10977/23 не встановлено обставин та не здобуто доказів на підтвердження безпідставного набуття банком коштів ОСОБА_1 . 
Висновок судово-економічної експертизи №СЕ-19/120-24/1823-ЕК від 09 травня 2024 року не підтверджує розмір заявлених позивачем до стягнення коштів, які він вважає безпідставно набутими банком. Експерт зазначив про неможливість визначення суми відсотків за користування кредитними коштами, а також загального розміру заборгованості, а також визначив суму використаних ОСОБА_1 кредитних коштів та суму внесених ним на кредитний рахунок коштів.
Однак, сам факт внесення позивачем ОСОБА_1 коштів у сумі більшій, ніж отримана ним з кредитного рахунку, не свідчить про безпідставне набуття банком різниці між виданими ОСОБА_1 коштів та внесеними ним на рахунок.
Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами ані розміру безпідставно списаних коштів, ані самого факту їх безпідставного списання.
Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту не є належним, оскільки у разі незгоди з умовами кредитування, порядком нарахування відсотків чи комісій, позивач не був позбавлений можливості оспорювати відповідні умови договору або вимагати визнання їх недійсними, зміни чи припинення правовідносин, однак таких вимог у даній справі не заявлено.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, вірно застосував до них норми матеріального права та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Братівника Ігоря Васильовича — залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 листопада 2025 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 10 квітня 2026 року.

Головуюча        Хома М.В.

Судді         Костів О.З.

Храпак Н.М.