ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 березня 2026 року	справа № 640/3100/22	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у м. Києві.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду для розгляду надійшла адміністративна справа за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі – позивач, ФОП ОСОБА_1 ) до Головного управління ДПС у м. Києві (далі – відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) з вимою:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 03.08.2021 № Ф-298797-17У на загальну суму 283 444,68 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване рішення сформовано відповідачем із порушенням вимог пункту 7 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі – Інструкція № 449).
Позивач наголошує, що оскаржувана вимога на суму 283 444,68 грн протиправно включає в себе суму боргу 277 118,69 грн, яка вже визначена податковим органом у попередній вимозі від 28.11.2019 № Ф-120 та пред`явлена до примусового виконання (на підставі якої відкрито виконавче провадження № 60964133). На переконання позивача, згідно з прямими приписами Інструкції № 449, у разі збільшення заборгованості податковий орган мав право формувати нову вимогу виключно на суму фактичного зростання боргу (тобто на різницю, що виникла), а не на всю загальну суму.
Такі неправомірні дії контролюючого органу призвели до відкриття двох паралельних виконавчих проваджень (№ 60964133 та № 66967627) щодо стягнення одного й того самого боргу, що зумовило подвійне притягнення позивача до майнової відповідальності та безпідставне фінансове навантаження у вигляді подвійного стягнення виконавчого збору і витрат виконавчого провадження.
Відповідач скористався своїм процесуальним правом та подав суду письмові пояснення (відзив), у яких просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а також заявляв клопотання про закриття провадження у справі. Свою позицію суб`єкт владних повноважень мотивував тим, що оскаржувана вимога сформована засобами інформаційно-комунікаційної системи в автоматичному режимі на підставі даних, відображених в інтегрованій картці платника. Крім того, відповідач вказав, що під час розгляду справи позивач погасив вказану заборгованість у межах виконавчого провадження, у зв`язку з чим оскаржувана вимога відкликана контролюючим органом на підставі пункту 6 розділу VI Інструкції № 449. На цій підставі відповідач вважав предмет спору вичерпаним.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.01.2022 відкрито провадження у справі. У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва на підставі Закону України № 2825-IX, справу передано за підсудністю спочатку до Київського окружного адміністративного суду, а в подальшому — до Львівського окружного адміністративного суду (надійшла до суду 19.03.2025).
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16.05.2025 допущено заміну відповідача — Головного управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ 43141267) на правонаступника — Головне управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011).
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 24.07.2025 провадження у справі закрито на підставі пункту 8 частини 1 статті 238 КАС України. Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про те, що відкликання вимоги у зв`язку з її оплатою свідчить про виправлення порушення податковим органом.
Не погодившись із таким рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025 апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено, ухвалу від 24.07.2025 про закриття провадження скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції у своїй постанові сформував обов`язковий для врахування правовий висновок, вказавши, що відкликання оскаржуваної вимоги виключно через її примусове погашення платником податків у межах виконавчого провадження не є «самостійним виправленням порушення» суб`єктом владних повноважень у розумінні п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України. Апеляційний суд констатував, що права позивача не були відновлені в тому обсязі, в якому вони існували до прийняття оскаржуваного рішення, а тому підстави для закриття провадження у справі відсутні, оскільки право на судовий захист пов`язане із самою протиправністю рішення на момент його прийняття.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано для розгляду судді Львівського окружного адміністративного суду Коморному О.І. Ухвалою від 16.12.2025 справу прийнято до провадження та визначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та
в с т а н о в и в :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 09 червня 2017 року зареєстрований як суб`єкт господарювання та перебуває на податковому обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві, де набув статусу платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Як встановлено судом із матеріалів справи, 28 листопада 2019 року Головним управлінням ДПС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-120 на загальну суму 277 118,69 грн. Оскільки вказана заборгованість не була своєчасно погашена платником, зазначена податкова вимога, в силу положень Закону України № 2464-VI та Інструкції № 449, набула статусу узгодженої та скерована контролюючим органом до органів державної виконавчої служби для примусового виконання.
Наслідком цих дій стало відкриття 14 січня 2020 року Оболонським районним відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) виконавчого провадження № 60964133.
В подальшому, незважаючи на перебування попередньої узгодженої вимоги на стадії примусового стягнення, 03 серпня 2021 року Головним управлінням ДПС у м. Києві сформовано нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-298797-17У стосовно ОСОБА_1 на загальну (кумулятивну) суму 283 444,68 грн.
На підставі вказаної нової вимоги, яка також набула статусу виконавчого документа, постановою державного виконавця Оболонського ВДВС у м. Києві від 30 вересня 2021 року відкрито ще одне виконавче провадження № 66967627 про стягнення з позивача 283 444,68 грн. Одночасно з відкриттям цього виконавчого провадження, державним виконавцем винесено постанови про стягнення з боржника виконавчого збору (основної винагороди приватного виконавця) у розмірі 10 відсотків від загальної суми боргу, а також мінімальних витрат виконавчого провадження.
Суд наголошує, що повторення сум заборгованості у кількох виконавчих документах зумовило безпідставне, подвійне та надмірне фінансове навантаження на платника податків у вигляді обов`язку сплачувати виконавчі санкції за одне й те саме зобов`язання двічі.
Визначальним для встановлення є лист Головного управління ДПС у м. Києві від 21 грудня 2021 року № 116401/6/26-15-07-09-03-27, наданий у відповідь на запит представника позивача. У вказаному документі контролюючий орган письмово підтвердив той факт, що сума боргу, визначена в оскаржуваній вимозі від 03.08.2021 № Ф-298797-17У, повністю поглинає та включає в себе раніше визначену суму боргу, яка вже відображена в податковій вимозі від 28.11.2019 № Ф-120.
Математичний розрахунок доводить, що реальна різниця (фактичне зростання суми боргу) між двома вимогами становить лише 6 325,99 грн (283 444,68 грн мінус 277 118,69 грн). Саме на цю суму зростання, згідно з нормами законодавства, відповідач мав право формувати новий виконавчий документ.
Матеріалами справи також підтверджується, що під час тривалого судового розгляду адміністративної справи, позивач був змушений у повному обсязі сплатити загальну суму заборгованості. У зв`язку з фактичним виконанням зобов`язання, постановою державного виконавця від 15 лютого 2024 року виконавче провадження № 66967627 закінчено.
Після надходження стягнутих грошових коштів до бюджету, Головне управління ДПС у м. Києві відкликало спірну податкову вимогу.
Проте суд відхиляє позицію відповідача про те, що таке відкликання свідчить про вичерпання предмета спору. Як зазначено у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025 у цій справі, відкликання вимоги відбулося виключно внаслідок механічної процедури її примусового погашення платником податків (на підставі абзацу 2 пункту 6 розділу VI Інструкції № 449). Вказана дія суб`єкта владних повноважень не є наслідком самостійного усвідомлення та виправлення ним свого порушення (неправомірного включення до нової вимоги вже стягуваних сум). 
Відтак, права позивача на мирне володіння своїм майном, порушені внаслідок винесення протиправної вимоги, не були відновлені, а тому потребують судового захисту шляхом скасування незаконного акта індивідуальної дії.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, аналізуючи аргументи сторін та перевіряючи правомірність дій і рішень суб`єкта владних повноважень, суд виходить з такого.
Згідно зі статтею 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Статтею 19 Основного Закону встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей принцип означає, що суб`єкт владних повноважень не може відступати від імперативних норм процедури, встановлених законодавством, тим більше, якщо такі відступи призводять до порушення майнових прав особи.
Суд також звертає увагу на положення частини першої статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. У площині публічно-правових спорів застосування принципу non bis in idem означає заборону державі в особі її органів ініціювати повторне примусове стягнення та застосовувати виконавчі санкції за одне й те саме, вже пред`явлене до виконання, фінансове зобов`язання.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі – Закон № 2464-VI).
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка — це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з частиною восьмою статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця. У разі несплати формується заборгованість.
Частиною четвертою статті 25 Закону № 2464-VI закріплено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Суд наголошує на імперативній вказівці законодавця у цій же статті: вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Процедура адміністрування, формування та стягнення заборгованості з платників єдиного внеску деталізована Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі – Інструкція № 449).
Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску або борги зі сплати фінансових санкцій. Згідно з пунктом 5 вказаного розділу, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається узгодженою (набирає чинності), якщо платник протягом 10 календарних днів з дня її надходження не сплатив зазначені у вимозі суми або не оскаржив її. Податковий орган протягом 10 робочих днів з дня узгодження вимоги пред`являє її до органу державної виконавчої служби в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Водночас, законодавець чітко регламентував алгоритм дій контролюючого органу у випадку, коли за платником вже обліковується борг, який раніше було передано на примусове виконання, і при цьому у наступних періодах виникає нова заборгованість.
Так, згідно з абзацом 1 пункту 7 розділу VI Інструкції № 449, якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки).
Абзацом 2 цього ж пункту розтлумачено, що під сумою зростання боргу (недоїмки) необхідно розуміти позитивне значення різниці між сумою боргу платника за даними інформаційно-телекомунікаційної системи (ІТС) станом на кінець календарного місяця та сумою боргу, зазначеною у вже пред`явленій до органу державної виконавчої служби вимозі.
У системному зв`язку з наведеним, суд враховує положення статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII, згідно з якою рішення (вимоги) інших державних органів підлягають примусовому виконанню. Відповідно до статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір (або основна винагорода приватного виконавця) стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Додатково з боржника стягуються витрати виконавчого провадження.
Отже, системний аналіз наведених норм права свідчить, що метою запровадження обмежень, встановлених пунктом 7 розділу VI Інструкції № 449, є категоричне недопущення ситуації дублювання виконавчих документів щодо одного й того ж боргу та превенція безпідставного, подвійного стягнення з платника податків сум майнової заборгованості, а також похідних від неї сум виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
Як встановлено судом (і не спростовано відповідачем), оскаржувана вимога від 03.08.2021 № Ф-298797-17У сформована на загальну (кумулятивну) суму боргу в розмірі 283 444,68 грн. До цієї суми відповідач протиправно включив заборгованість у розмірі 277 118,69 грн, яка вже була предметом попередньої вимоги від 28.11.2019 № Ф-120 і на той момент перебувала на стадії примусового стягнення в межах виконавчого провадження № 60964133.
Відповідно до приписів п. 7 розд. VI Інструкції № 449, контролюючий орган не мав жодних правових підстав для винесення нової вимоги на всю суму боргу. Його повноваження обмежувалися виключно правом на формування виконавчого документа на суму фактичного зростання заборгованості, тобто на 6 325,99 грн (283 444,68 грн – 277 118,69 грн).
Формування відповідачем вимоги на загальну суму, що поглинає вже пред`явлений до виконання борг, призвело до відкриття іншого виконавчого провадження № 66967627. Це зумовило порушення прав позивача, оскільки створило підстави для подвійного нарахування виконавчого збору (основної винагороди виконавця) у розмірі 10% від суми боргу та подвійних витрат виконавчого провадження. Такі дії суб`єкта владних повноважень є прямим порушенням принципу правової визначеності та принципу пропорційності.
Суд відхиляє аргументи ГУ ДПС у м. Києві про те, що оскаржувана вимога сформована в автоматичному режимі засобами інформаційно-комунікаційної системи (ІКС) податкового органу. Функціонування відомчого програмного забезпечення, його алгоритми чи технічні недоліки є зоною відповідальності держави і не можуть слугувати виправданням для порушення норм чинного законодавства (зокрема, Інструкції № 449) та звуження майнових прав платника податків. 
Суб`єкт владних повноважень несе повну відповідальність за зміст та законність документів, які він генерує та направляє до органів ДВС, незалежно від ступеня автоматизації цього процесу.
Також суд відхиляє доводи відповідача про відсутність предмета спору у зв`язку з відкликанням вимоги внаслідок її оплати платником. При оцінці цього аргументу суд бере до уваги висновки, викладені у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.11.2025 у цій же справі.
Відкликання податкової вимоги на підставі пункту 6 розділу VI Інструкції № 449 (у зв`язку з погашенням суми боргу органами ДВС) є суто технічною процедурою констатації факту оплати. Вона не тотожна самостійному усуненню контролюючим органом допущеного правопорушення. Позивач сплатив кошти (у тому числі виконавчі санкції) не добровільно, а перебуваючи під тиском заходів примусового виконання (арештів), ініційованих на підставі протиправно виданої вимоги. Право на судовий захист пов`язане із самою протиправністю оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття, і не може ставитися в залежність від наслідків його примусового виконання. 
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа має право на ефективний засіб юридичного захисту. Лише визнання судом оскаржуваної вимоги протиправною та її скасування створює для позивача належне юридичне підґрунтя для відновлення своїх порушених прав (зокрема, для ініціювання процедури повернення безпідставно стягнутих сум виконавчого збору в межах виконавчого провадження № 66967627).
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Оцінюючи спірну вимогу крізь призму зазначених критеріїв, суд дійшов висновку, що вимога ГУ ДПС у м. Києві від 03.08.2021 № Ф-298797-17У винесена всупереч нормам податкового законодавства, без урахування обставин існування попередньої вимоги, є непропорційною та такою, що порушує майнові права позивача. Відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом визнання вказаної вимоги протиправною та її скасування.
Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З матеріалів справи вбачається, що за подання позовної заяви немайнового характеру позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 891,14 грн, що підтверджується квитанцією від 21 січня 2022 року № 1441-9298-7554-9375, наявною в матеріалах справи. 
З огляду на те, що позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягають задоволенню повністю, сплачена сума судового збору в розмірі 2 891,14 грн підлягає обов`язковому стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.
Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 03 серпня 2021 року №Ф-298797-17У, винесену стосовно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, буд. 33/19, м. Київ, 04116; код ЄДРПОУ ВП 44116011) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2 891 (дві тисячі вісімсот дев`яносто одна) грн 14 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повний текст рішення складений 02 березня 2026 року.

Суддя Коморний О.І.