Справа № 951/905/25
Провадження №3/951/14/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року        селище Козова

Суддя Козівського районного суду Тернопільської області Лавренюк О.М., 
за участю секретаря судового засідання Горохівської Ю.О., 
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,
захисника – адвоката Кметика В.С.,
потерпілої ОСОБА_2 , 
розглянувши матеріали, що надійшли з сектору поліцейської діяльності №1 (смт Козова) Відділу поліції №1 (м. Бережани) Тернопільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ,
за ч. 1 ст. 89, ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2, ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
ВСТАНОВИВ:

У провадженні судді Козівського районного суду Тернопільської області Лавренюк О.М. перебувають справи:
про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2, ч. 1 ст. 184 КУпАП (справа №951/905/25; провадження №3/951/14/2026);
про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 89 КУпАП (справа №951/103/26; провадження №3/951/57/2026);
про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП (справа №951/113/26; провадження №3/951/62/2026);
За змістом ч. 2 ст. 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Відповідно до п. 6 Розділу ІІІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 №814, у разі об`єднання судових справ (матеріалів кримінального провадження) в одну їй присвоюється єдиний унікальний номер тієї з об`єднаних справ (матеріалів), яка надійшла до суду першою. Відповідно до постанови (ухвали) суду вноситься інформація в АСДС під номером об`єднаної справи (матеріалів кримінального провадження) та відмітки про об`єднання справ (матеріалів кримінального провадження) із зазначенням номера нової судової справи (матеріалів кримінального провадження).
Ураховуючи наведене, суд з метою забезпечення реалізації наведених вище положень ст. 36 КУпАП вважає за доцільне об`єднати в одне провадження вказані справи про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення зазначених адміністративних правопорушень, та присвоїти об`єднаній справі єдиний унікальний номер №951/905/25 (провадження №3/951/14/2026), що не суперечить вимогам процесуального закону та сприятиме забезпеченню прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Як встановлено судом:
22.12.2025 о 21 год. 25 хв. ОСОБА_4 за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 вчинила відносно своєї матері ОСОБА_2 домашнє насильство психологічного характеру, обзивала нецензурними словами, чинила моральний та психологічний тиск, внаслідок чого могла бути завдана шкода її фізичному та психічному здоров`ю. Вказаними діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 
01.01.2026 близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_4 за місцем свого проживання вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_2 , обзивала її нецензурними словами, чинила моральний та психологічний тиск, шарпала за одяг. Вказаними діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 
01.01.2026 близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем спільного проживання вчинила домашнє насильство відносно своєї матері ОСОБА_2 в присутності малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаними діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. 
01.01.2026 близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем свого проживання вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_2 в присутності малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказаними діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. 
02.01.2026 близько 15 год. 00 хв. ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 ухилилася від виконання батьківських обов`язків та не забезпечила належних умов життя малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала в нетверезому стані. Вказаними діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 184 КУпАП. 
12.01.2026 ОСОБА_4 ухилилася від виконання покладених на неї законом батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме залишила дитину без належного догляду на декілька днів, переїхала в інше місце та не виходила на зв`язок з 05.01.2026 по 12.01.2026, чим порушила ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Вказаними діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 184 КУпАП. 
04.02.2026 близько 17 год. 30 хв. за адресою: вул. Центральна, с. Конюхи ОСОБА_4 не виконує належно батьківських обов`язків щодо виховання та догляду малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишила його на свою матір ОСОБА_2 на тривалий час. Вказаними діями ОСОБА_1 вчинила адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 184 КУпАП. 
Також згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ВАД №745230 від 04.02.2026 ОСОБА_4 04.02.2026 близько 18 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 жорстоко поводилася з домашніми собаками, що спричинило їх мучення, залишила їх напризволяще, не здійснює належний догляд, не дає їсти. Вказані дії ОСОБА_1 посадовою особою органу Національної поліції кваліфіковані за ч. 1 ст. 89 КУпАП. 
Розгляд справи неодноразово відкладався судом за клопотаннями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та її захисника.
У судовому засіданні 10.03.2026 особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративних правопорушень не визнала. Заперечила вчинення домашнього насильства щодо своєї матері ОСОБА_2 . Також вважає, що належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Стосовно залишення малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ОСОБА_2 без догляду на тривалий час, суду пояснила, що дійсно залишала сина на свою матір, оскільки їй потрібно було поїхати в с. Будилів, однак це не тривало довго. Не виходила на зв`язок тому, що мати заблокувала її номер. Крім того, підтвердила суду, що протягом декількох останніх місяців син проживає з її матір`ю ОСОБА_2 в с. Конюхи Тернопільського району, в той час коли сама ОСОБА_1 проживає в іншому місці. Зазначила, що це зумовлено необхідністю облаштування належних побутових умов для проживання з дитиною. Водночас зауважила, що матір не віддає їй дитину. З приводу вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 89 КУпАП, вказала, що залишала собак на деякий час в с. Будилів, однак заперечила жорстоке поводження з тваринами.
Захисник особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, адвокат Кметик В.С. у судовому засіданні 10.03.2026 заперечив обставини, викладені у протоколах про адміністративне правопорушення та просив закрити провадження у справі відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 89, ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2, ч. 1 ст. 184 КУпАП, про що подав відповідні письмові клопотання 09.03.2026, 10.03.2026 та 11.03.2026. 
В обґрунтування клопотань про закриття провадження у справі за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП від 09.03.2026 захисник вказує, що 22.12.2025 працівником поліції складено протокол серії ВАД №735186 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_1 . При цьому опис обставин сформульовано без конкретизації, не зазначено в чому саме виразилося психологічне насильство та які наслідки воно спричинило, на наведено доказів спричинення шкоди психічному здоров`ю потерпілої особи, що вказує на формальний підхід при складенні протоколу. Крім того, звертає увагу, що саме по собі висловлення образ чи висловлювання під час конфлікту будь-якого характеру автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення , передбаченого ст. 173-2 КУпАП, такі дії мають спричинити наслідки, а саме: завдання чи можливість завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. На переконання захисника, у даному випадку не вбачається, що конфліктна ситуація викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдала шкоди фізичному та психічному здоров`ю особи. 
Щодо протоколу серії ВАД №745173 від 02.01.2026 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_1 захисник зауважує, що у протоколі не зазначено конкретної форми насильства, способу його вчинення, інтенсивності, тривалості на наслідків, що суперечить вимогам ст. 256 КУпАП. Також не вказано в чому саме виразилося психологічне насильство та які наслідки воно спричинило, на наведено доказів спричинення шкоди психічному здоров`ю потерпілої особи. Захисник стверджує, що саме по собі висловлення образ чи висловлювання під час конфлікту будь-якого характеру автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення , передбаченого ст. 173-2 КУпАП, такі дії мають спричинити наслідки, а саме: завдання чи можливість завдання шкоди фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. У даному випадку з протоколу та інших матеріалів не вбачається, що конфліктна ситуація викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдала шкоди фізичному та психічному здоров`ю особи.
Відтак вважає, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_1 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Щодо протоколу серії ВАД 745174 від 02.01.2026 про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_1 захисник стверджує, що матеріали, подані до суду, не містять належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували: конкретні дії ОСОБА_1 , що утворюють «домашнє насильство»; час, місце, спосіб, обставини вчинення саме діяння, а не лише конфліктної ситуації; наслідки або реальну загрозу наслідків (шкода фізичному/психічному здоров`ю тощо);причинний зв`язок між діями та наслідками; будь-які об`єктивні джерела (відео/аудіо, медичні документи, огляд місця події, висновки, акт оцінки ризиків, пояснення незалежних свідків). Наявні у справі рапорти та «довідки/відомості 102» за своєю природою є службовими повідомленнями, що переказують зміст звернення, але не доводять подію правопорушення без підтвердження іншими доказами. Протокол складено без належної конкретизації об`єктивної сторони правопорушення.
Крім того, захисник вказує, що ч. 2 ст. 173-2 КУпАП передбачає посилену відповідальність (повторність/кваліфікуючі ознаки). У матеріалах, які подані у справі №951/26/26, немає копії постанови суду/уповноваженого органу про попереднє притягнення; даних про набрання такою постановою законної сили; будь-якого документального підтвердження повторності/кваліфікуючої ознаки. За відсутності таких доказів кваліфікація за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП є необґрунтованою.
Щодо протоколу серії ВАД №745175 від 02.01.2026 про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП відносно ОСОБА_1 захисник звертає увагу, що у протоколі зазначено загальні формулювання щодо нібито вчинення домашнього насильства, однак відсутній конкретний спис дій, спосіб їх вчинення, інтенсивність, тривалість та наслідки. Формальне зазначення у протоколі лише загальних ознак правопорушення без конкретизації фактичних обставин не дає можливості суду встановити подію та склад адміністративного правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення сам по собі не є доказом вини особи та підлягає перевірці і оцінці в сукупності з іншими доказами. Із долученого протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 01.01.2026. вбачається лише суб`єктивний виклад заявника без об`єктивного підтвердження фактів насильства. Пояснення потерпілої особи не можуть визнаватися достатніми доказами без їх перевірки та підтвердження іншими належними доказами. У матеріалах справи відсутні медичні довідки, акти оцінки ризиків, висновки психолога або будь-які інші документи, що підтверджують заподіяння шкоди.
Також захисник зазначає, що кваліфікація за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП передбачає повторність протягом року після накладення адміністративного стягнення. Однак у матеріалах справи відсутня постанова суду про попереднє притягнення, яка набрала законної сили. А сам лише факт конфліктної ситуації між мамою та її донькою за описаних у протоколі про адміністративне правопорушення обставин, не може свідчити про домашнє насильство психологічного характеру у розумінні вимог ст. 173-2 КУпАП та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
В обґрунтування клопотання про закриття провадження у справі за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП від 11.03.2026 захисник вказує, що із долучених до справи матеріалів вбачається, що події, покладені в основу щонайменше двох протоколів за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та одного протоколу за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, стосуються виклику поліції 01.01.2026, тоді як поліцейський Кушнір В. на місці події не перебував, безпосередньої участі у виїзді не брав, фактичні обставини особисто не сприймав, а у рапорті від 13.01.2026 зазначено, що на виклик були направлені працівники ГРПП Бабій та Ворона, тоді як матеріали доручено ДОП Кушніру. Отже, три протоколи від 02.01.2026 складені не особою, яка безпосередньо виявила та зафіксувала подію, а працівником поліції, який виклав обставини зі слів інших поліцейських, тобто на підставі похідної, а не первинної інформації. Такий спосіб оформлення адміністративного обвинувачення суперечить статтям 245, 251, 252, 256, 280 КУпАП, оскільки доказами у справі є фактичні дані, які мають бути належними, допустимими та достатніми, а суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно з`ясувати обставини справи, а не покладатися на переказ однією службовою особою змісту відомостей, отриманих від інших осіб.
Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є беззаперечним доказом вини особи, а є лише початковою процесуальною формою фіксації версії органу, який виконує функцію обвинувачення, що неодноразово підкреслювалося у судовій практиці.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.08.2023 у справі № 208/712/19 виходила з того, що уповноважений орган Національної поліції на стадії досудового оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення фактично виконує функцію обвинувачення та разом із протоколом скеровує до суду одержані ним письмові докази, а отже саме на поліцію покладається обов`язок сформувати належне, чітке і несуперечливе обвинувачення, яке не може будуватися на припущеннях, переказі чужих слів або дефектних доказах.
Із цієї правової позиції прямо випливає, що якщо поліцейський, який склав протокол, сам подію не бачив, учасників не опитував як безпосередній очевидний фіксатор події, не здійснював виїзд на місце та не сприймав факти особисто, то суд не має права заповнювати ці прогалини за поліцію, самостійно шукати докази чи надавати таким протоколам наперед встановлену доказову силу.
Також у протоколах, складених ОСОБА_7 , відсутні належні посилання на безпосередніх свідків чи очевидців події, ОСОБА_8 , яка телефонувала на лінію 102. Відсутня процесуально належна фіксація пояснень працівників поліції Бабія та Ворони саме як первинних джерел доказів, відсутня повна відеофіксація події.
Другою самостійною підставою для закриття провадження, на переконання захисника, є незаконне подвійне притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за один і той самий фактичний епізод.
Із матеріалів справи вбачається, що протоколи ВАД № 745175 та ВАД № 745174 складені однією службовою особою, в один день та час 01.01.2026 о 19 год. 30 хв. за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, щодо тієї самої особи, за події 01.01.2026, у межах одного конфлікту, одного місця с.Конюхи, одного виклику поліції на лінію 102 та одного безперервного ланцюга обставин.
При цьому ст. 61 Конституції України прямо встановлює, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому жодна процесуальна техніка оформлення документів не може легалізувати подвійне інкримінування одного й того самого фактичного епізоду.
Захисник стверджує, що якщо два протоколи за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП описують один і той самий конфлікт 01.01.2026, одну і ту саму ситуацію домашнього конфлікту, тих самих учасників, один і той самий виклик поліції та одну безперервну лінію поведінки, то їх паралельне існування є прямим порушенням ст. 61 Конституції України. Звертає увагу, що поєднання двох порушень, а саме складання протоколів не очевидцем події та одночасного дублювання двох протоколів за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП щодо одного фактичного епізоду, свідчить не про випадкову технічну помилку, а про істотний дефект у формуванні самого адміністративного обвинувачення.
Верховний Суд у справі № 600/5128/23-а від 30.09.2024 виходив із того, що внесення поліцейським недостовірних відомостей до офіційних документів, які далі використовуються як підстава для державного примусу, може становити грубий дисциплінарний проступок, а тому викладення в протоколах як власно встановлених обставин того, чого поліцейський сам не бачив і не сприймав, має бути оцінене не лише процесуально, а й у контексті службової дисципліни.
У цій справі захист не стверджує наперед дисциплінарну вину ОСОБА_9 , однак наголошує, що сам спосіб оформлення ним трьох протоколів, із яких два дублюють один фактичний епізод за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а всі три складені без його особистої участі у події 01.01.2026, підтверджує неналежність таких матеріалів як підстави для притягнення особи до адміністративної відповідальності.
З огляду на викладене просить суд закрити провадження у справах про притягнення ОСОБА_10 до адміністративної відповідальності за протоколами ВАД № 745175, ВАД № 745174 та ВАД № 745173, зазначити в мотивувальній частині рішення, що протоколи ВАД №745175 та ВАД № 745174 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП стосуються одного фактичного епізоду 01.01.2026, а отже їх паралельне існування суперечить ст. 61 Конституції України, зазначити, що протоколи, складені поліцейським В. Кушніром, який не був 01.01.2026 безпосереднім учасником та очевидцем подій, не можуть визнаватися належною і достатньою підставою для покладення на особу адміністративної відповідальності без підтвердження первинними допустимими доказами.
В обґрунтування клопотань про закриття провадження у справі за ч. 1 ст. 184 КУпАП від 09.03.2026 захисник вказує, що 02.01.2026 складено протокол серії ВАД №745176 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП відносно ОСОБА_1 та матеріали направлено до суду. Із рапорту від 02.01.2025 вбачається, що підставою для складання протоколу стало повідомлення зі служби 102 про нібито неналежне виконання батьківських обов`язків та перебування у стані алкогольного сп`яніння. 
У протоколі відсутній конкретний опис дій або бездіяльності, які б свідчили про ухилення від виконання обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дитини.
Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 184 КУпАП обов`язковою ознакою є саме ухилення від виконання батьківських обов`язків, що повинно бути підтверджено належними доказами.
У матеріалах справи відсутні акти обстеження умов проживання, висновки органу опіки та піклування, характеристики чи інші документи, що підтверджують неналежні умови для дитини. Відсутність доказів фактичного порушення прав та інтересів дитини виключає склад адміністративного правопорушення за ст.184 КУпАП.
Із рапорту не вбачається встановлення шкоди здоров`ю дитини, відсутності харчування, одягу чи інших обставин, що свідчили б про реальну загрозу її інтересам.
Також захисник вказує, що 12.01.2026 складено протокол серії ВАД №745211 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст.184 КУпАП відносно ОСОБА_1 та матеріали передано до суду. Із рапорту від 12.01.2026 вбачається, що підставою для складання протоколу стало телефонне повідомлення про нібито залишення дитини без нагляду в період з 05.01.2026. по 12.01.2026. У протоколі відсутній конкретний опис фактичних обставин, які б підтверджували саме ухилення від виконання батьківських обов`язків, а не тимчасову життєву ситуацію.
Відповідно до ч. 1 ст.184 КУпАП відповідальність настає за ухилення від виконання обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дитини.
Ухилення від виконання батьківських обов`язків має характеризуватися свідомістю та системністю поведінки, а не одноразовим випадком.
У матеріалах справи відсутні акти обстеження умов проживання, висновки органу опіки та піклування або інші документи, що підтверджують неналежні умови для дитини. Відсутність доказів порушення прав та інтересів дитини виключає склад адміністративного правопорушення за ст.184 КУпАП. Із рапорту не вбачається встановлення факту заподіяння шкоди здоров`ю дитини чи створення реальної загрози її життю або розвитку.
Відповідно до судової практики Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.05.2020 у справі №524/4668/17 та постанові від 20.05.2020 у справі №524/5741/16-а, рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень, оскільки винесений зацікавленою особою, а тому вказане ставить під сумнів дотримання вимог щодо об`єктивності з`ясування обставин.
Сам по собі факт тимчасової відсутності матері без доведення негативних наслідків для дитини не свідчить про наявність складу правопорушення. Протокол не містить даних про опитування самої дитини, свідків, сусідів чи інших осіб, які могли б підтвердити обставини, викладені у рапорті.
Крім того, захисник зазначає, що 04.02.2026 складено протокол серії ВАД №745231 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст.184 КУпАП відносно ОСОБА_1 та матеріали направлено до суду. Із протоколу вбачається, що особі інкримінується невиконання батьківських обов`язків щодо новонародженої дитини, однак конкретні дії чи бездіяльність у протоколі не конкретизовані належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 184 КУпАП відповідальність настає саме за ухилення від виконання обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання дитини.
Згідно зі ст. 280 КУпАП суд зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено правопорушення та чи винна особа, однак за відсутності належних доказів склад правопорушення встановити неможливо.
На підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.184 КУпАП, окрім протоколу про адміністративне правопорушення у матеріалах справи наявні: рапорт від 04.02.2026; копія свідоцтва про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути достатнім доказом в розумінні ст. 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені з ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.
Захисник також звертає увагу, що рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень, оскільки винесений зацікавленою особою, а тому вказане ставить під сумнів дотримання вимог щодо об`єктивності з`ясування обставин.
Аналіз матеріалів справи свідчить про відсутність належних доказів умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків та відсутність встановлених негативних наслідків для дитини.
З урахуванням наведеного просить суд закрити провадження у справі за ч. 1 ст. 184 КУпАП відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування клопотання про закриття провадження у справі за ч. 1 ст. 184 КУпАП від 11.03.2026 захисник вказує, що з наданих суду матеріалів справи №951/113/26 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 184 КУпАП вбачається, що підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення став рапорт поліцейського, в якому зазначено, що повідомлення про нібито правопорушення було отримано на особистий номер телефону поліцейського, а не через офіційні канали прийняття повідомлень поліції.
Разом з тим у рапорті не зазначено номер телефону, з якого надійшов дзвінок; не встановлено особу заявника; відсутні пояснення особи, яка нібито повідомила про подію; не зафіксовано факт звернення у встановленому порядку; відсутня реєстрація повідомлення у журналі єдиного обліку або через лінію 102.
Фактично поліцейський здійснив виїзд та склав протокол на підставі усного повідомлення невстановленої особи, що суперечить вимогам законодавства.
Протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №745231 від 04.02.2026 складений відносно ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 184 КУпАП є неналежним та недопустимим доказом, оскільки з долученого капітаном поліції В. Кушніром рапорта від 04.02.2026 вбачається, що підставою для виїзду поліцейського в с. Будилів Тернопільського району Тернопільської області та подальшого складання протоколу серії ВАД №745231 від 04.02.2026 стало усне повідомлення громадянки ОСОБА_2 на особистий номер телефону поліцейського, а не належно зареєстрована заява чи повідомлення, прийняті в порядку, визначеному законом та підзаконними нормативними актами МВС. Окрім цього, рапорт від 04.02.2026 не зареєстрований у визначеному законом порядку.
Такий спосіб дій суперечить ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно з якою посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про Національну поліцію» встановлює не довільний, а чіткий порядок реагування на звернення громадян.
Частина 2 ст. 18 цього Закону передбачає, що поліцейський у разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, зобов`язаний вжити необхідних заходів та повідомити про це найближчий орган поліції.
Водночас п. 5 ч. 1 ст. 23 Закону передбачає, що поліція здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події, а п. 5-1 ч. 1 ст. 23 прямо встановлює, що поліція здійснює екстрені комунікації за телефонним номером 102.
Отже, законна модель така: отримання інформації - офіційне передання в орган поліції/чергову частину - реєстрація - реагування. Фактично поліцейський отримав неофіційний телефонний дзвінок, який не має процесуального статусу повідомлення, не підтверджує факт події, не може бути належною підставою для складання протоколу.
Такий самий обов`язковий алгоритм закріплений у Порядку ведення єдиного обліку в органах(підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженому наказом МВС №100 від 08.02.2019. Зокрема, п. 1 розділу І цього Порядку визначає, що єдиний облік ведеться з використанням ІКС ІПНП, п. 2 розділу 1 встановлює, що єдиний облік - це прийняття та реєстрація заяв і повідомлень, а прийняття та реєстрація — це отримання заяв і повідомлень та присвоєння їм порядкового номера уповноваженими службовими особами. Пункт 1 розділу II передбачає, що прийняття заяв і повідомлень здійснюється цілодобово, безперервно та невідкладно органом поліції, до якого надійшла така інформація. Пункт 5 розділу І прямо визначає: заява чи повідомлення, що надходить телефоном за номером 102, реєструється в ІКС ІПНП з автоматичним присвоєнням номера ЄО. А п. 6 розділу II встановлює імперативно: поліцейський, який отримав інформацію про подію чи звернення громадян, невідкладно повідомляє про це за номером 102.
Отже, якщо повідомлення надійшло на особистий номер, поліцейський не мав права оформлювати матеріали «повз» офіційну систему, а був зобов`язаний негайно ввести це повідомлення в законний канал обліку.
Додатково ця процедура деталізована Інструкцією з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах (підрозділах) Національної поліції України, затвердженою наказом МВС №357 від 27.04.2020.
Згідно з п. 2 розділу І, підрозділ «102» - це підрозділ, працівники якого в цілодобовому режимі здійснюють екстрені комунікації, обробку та використання отриманої інформації, а також реєстрацію заяв і повіломлень про правопорушення або події. Пункт 1 розділу III передбачає, що екстрені комунікації здійснюються підрозділом «102» централізовано. Пункт 3 розділу III визначає, що крім номера 102 заяви й повідомлення можуть надходити лише за допомогою інших видів зв`язку, інтеграцію яких із системою ІПНП дозволено поліції. Особистий мобільний номер конкретного поліцейського не є таким офіційно визначеним та інтегрованим каналом.
Пункт 4 розділу III вимагає фіксувати в АРМ «оператор 102» дані про заявника, його абонентський номер, зміст повідомлення та іншу інформацію.
Пункт 9 розділу III встановлює, що переговори працівників підрозділу «102» фіксуються багатоканальним цифровим реєстратором. Пункт 6 розділу ІI цієї ж Інструкції визначає, що поліцейський діє після отримання доручення диспетчера або оперативного чергового щодо реагування на подію. Це означає, що нормативний порядок є послідовним: прийняття — внесення до ІПНП - реєстрація - доручення - виїзд, а не навпаки.
Більше того, п. 4 розділу IV наказу МВС №357 прямо визначає обов`язки оперативного чергового після отримання заяви чи повідомлення: пп. 2, 3 п. 4 розділу IV зобов`язують з`ясувати обставини події, внести отриману інформацію до ІПНП (електронної картки 102) та зареєструвати заяву або повідомлення в ІПНП або журналі ЄО; пп. 6 п. 4 розділу IV вимагає при особистому зверненні або самостійному виявленні обставин з`ясувати дані заявника, час, місце та інші обставини, а також створити в ІПНП електронну картку «102» і видати талон-повідомлення ЄО. У даному випадку в рапорті немає ні номера телефону заявника, ні його повних даних, ні відомостей про реєстрацію в ІПНП/ЄО, ні посилання на картку «102», ні відомостей про аудіофіксацію звернення. Це означає, що обов`язкові стадії, прямо встановлені наказом МВС, не підтверджені жодним документом.
Після такого процедурного дефекту весь подальший доказовий ланцюг є неналежним доказом.
Також захисник вважає, що слід врахувати Інструкцію з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затверджену наказом МВС №1376 від 06.11.2015.
Пункт 1 розділу ІІ передбачає, що документування адміністративних правопорушень та отримання пояснень від осіб, потерпілих і свідків здійснюють уповноважені посадові особи.
Пункт 9 розділу ІІ вимагає, щоб у графі про суть адміністративного правопорушення вона точно відповідала ознакам складу правопорушення, а в графі «до протоколу додається» були зазначені пояснення, рапорти, довідки, акти тощо. 
Водночас у матеріалах відсутні належно оформлені первинні пояснення заявника, немає процесуально вивіреного джерела повідомлення, не вказано номер телефону, не встановлено особу, яка повідомляла, а отже фактична основа протоколу є дефектною вже на момент його складення.
При цьому рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості.
За наведених обставин захисник стверджує, що дії поліцейського В. Кушніра слід оцінювати як вихід за межі встановленої процедури прийняття, реєстрації та перевірки повідомлення, тобто як істотне порушення службового порядку документування події, а також що він не дотримався обов`язкового способу реалізації повноважень, установленого Конституцією, Законом «Про Національну поліцію», наказами МВС №100 та №357, а відтак зібрані матеріали не відповідають критеріям належності, допустимості та достатності доказів.
З огляду на вказане, захисник просить суд закрити провадження у справах про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, а також визнати, що надані органом поліції матеріали не містять належної, допустимої та достатньої сукупності доказів, які б безсумнівно підтверджували вину ОСОБА_1 , надати оцінку істотним порушенням, допущеним працівником поліції В. Кушніром під час документування подій, зокрема неналежному застосуванню та ненаданню суду матеріалів відеофіксації, що позбавило суд можливості змістовно й об`єктивну перевірити обставини, викладені у протоколі серії ВАД №745231 від 04.02.2026.
В обґрунтування клопотання про закриття провадження у справі за ч. 1 ст. 89 КУпАП від 09.03.2026 захисник вказує, що 04.02.2026. складено протокол серії ВАД N2745230 про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 89 КУпАП відносно ОСОБА_1 та матеріали передано до суду. Із протоколу вбачається, що особі інкримінується жорстоке поводження з тваринами, однак конкретний спосіб такого поводження у протоколі детально не конкретизовано.
Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 89 КУпАП передбачено відповідальність за жорстоке поводження з тваринами - знущання над тваринами, у тому числі безпритульними, що спричинило їх мучення, завдало їм фізичного болю, страждань, але не призвело до тілесних ушкоджень, каліцтва чи загибелі, залишення тварин напризволяще, а також інші порушення правил утримання та поводження з тваринами.
У протоколі відсутній опис факту спричинення тілесних ушкоджень тварині, відсутній висновок ветеринарного лікаря, відсутні акти огляду чи інші докази настання шкоди.
Суб`єктивна сторона даного правопорушення передбачає відповідальність за дії вчинені з прямим умислом. Таким чином, для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 89 КУпАП необхідно встановити факт того, що особа дійсно жорстоко поводилась з тваринами - знущалась над тваринами, завдавала побоїв або вчинила інші насильницькі дії, що завдали тварині фізичного болю, страждань і не спричинили тілесних ушкоджень, каліцтва чи загибелі, залишила тварину напризволяще, у тому числі порушила правил утримання тварин.
Разом з тим із матеріалів провадження не вбачається достатніх та беззаперечних доказів того, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на заподіяння тварині фізичних страждань чи створення загрози її життю. Належними та допустимими доказами не підтверджено наявність у її діях умислу на жорстоке поводження з твариною.
Пояснення, долучені до матеріалів, не містять безпосереднього підтвердження заподіяння шкоди тварині, або умислу особи на жорстоке поводження.
Захисник стверджує, що аналіз матеріалів справи №951/103/26 свідчить про відсутність належних доказів об`єктивної сторони правопорушення та відсутність встановленого факту заподіяння шкоди тварині, тому просить суд закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування клопотання про закриття провадження у справі від 10.03.2026 захисник вказує, що надані органом поліції матеріали не містять належної, допустимої, достатньої та переконливої сукупності доказів, які б у встановленому законом порядку безсумнівно підтверджували наявність події та складу адміністративних правопорушень у діях ОСОБА_1 , а ключовим та істотним порушенням під час документування подій є відсутність належної відеофіксації дій працівників поліції, поведінки учасників події, фактичної обстановки на місці, процедури спілкування, відібрання пояснень, прийняття рішення про складання протоколів та інших процесуально значимих обставин.
Захисник звертає увагу на положення Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України 18.12.2018 № 1026. Зокрема, покликається на п. 5 розділу ІІ Інструкції, відповідно до якого включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища. Також Інструкція встановлює, що під час виконання своїх повноважень поліцейським забороняються самовільне видалення відеозаписів, примусове виключення відеореєстраторів, а також перешкоджання здійсненню фото- і кінозйомки, відеозапису. Крім того, Інструкція визначає, що відеозаписи з портативних відеореєстраторів зберігаються 30 діб, а за рішенням керівника цей строк може бути збільшений, зокрема якщо такі записи використовуються у провадженнях у справах про адміністративні правопорушення. 
Отже, якщо працівники поліції прибували на місце події, спілкувалися з учасниками, приймали заяви опитували осіб, візуально оцінювали обстановку, приймали рішення про наявність чи відсутність правопорушення, відбирали пояснення та складали адміністративні матеріали, то за наявності виданих бодікамер, такі дії повинні були бути зафіксовані безперервним відеозаписом від початку виконання службових обов`язків до завершення відповідного поліцейського заходу. Ненадання суду такого запису, незважаючи на існування нормативно визначеного порядку його ведення, зберігання та використання, позбавляє сторону захисту і суд можливості об`єктивно перевірити фактичні обставини, викладені працівниками поліції у протоколах та рапортах, а відтак істотно підриває доказову силу цих матеріалів. 
У справах за ч. 1 ст.173-2 та ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, на переконання захисника, це порушення має ще більш суттєве значення, оскільки порядок реагування поліції на повідомлення про домашнє насильство додатково врегульований наказом МВС України від 01.08.2018 №654, яким затверджено Порядок винесення уповноваженими підрозділами органів Національної поліції України термінового заборонного припису стосовно кривдника. У чинній редакції цього Порядку передбачено, що припис виноситься за заявою постраждалої особи, а також за власною ініціативою працівника уповноваженого підрозділу поліції за результатами оцінки ризиків, а під час вирішення питання про винесення припису пріоритет надається безпеці постраждалої особи. Саме тому фіксація реальної поведінки сторін, характеру спілкування, психологічного стану учасників, наявності чи відсутності ознак небезпеки, висловлених погроз, агресії чи інших обставин є не факультативною |формальністю, а засобом перевірки того, на підставі чого поліцейський взагалі дійшов висновку про наявність події домашнього насильства та наявність ризиків. 
Така ж логіка поширюється і на матеріали за ч. 1 ст. 184 КУпАП та ч. 1 ст. 89 КУпАП, оскільки в цих провадженнях орган поліції зобов`язаний довести не припущення і не формальний висновок працівника поліції, а конкретні фактичні дії чи бездіяльність особи, які утворюють об`єктивну сторону відповідного адміністративного проступку. Відсутність відеозапису в цій ситуації виключає можливість перевірки фактичної бази обвинувачення та не може бути усунена посиланням на службові документи самих поліцейських.
Вказані обставини, як стверджує захисник, є безумовною підставою для закриття провадження у справі стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст.173-2, ч. 1 ст. 184, ч. 1 ст.89 КУпАП на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративних правопорушень., також просить суд визнати, що надані органом поліції матеріали не містять належної, допустимої та достатньої сукупності доказів, які б безсумнівно підтверджували вину ОСОБА_1 , надати оцінку істотним порушенням, допущеним працівниками поліції під час документування подій, зокрема неналежному застосуванню та ненаданню суду матеріалів відеофіксації, що позбавило суд можливості змістовно й об`єктивно перевірили обставини, викладені у протоколах.
Потерпіла ОСОБА_2 у судовому засіданні 10.03.2026 щодо обставин, наведених у протоколах про адміністративне правопорушення, зазначила, що 22.12.2025 її дочка ОСОБА_1 попередила, що до неї прийдуть друзі. ОСОБА_2 не заперечувала. ОСОБА_1 з друзями та малолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували у кімнаті за місцем спільного з матір`ю проживання у с. Конюхи Тернопільського району. Через деякий час ОСОБА_2 почула, що у тій же кімнаті гавкає собака. Занепокоївшись, що собака може злякати дитину або заподіяти їй шкоду, ОСОБА_2 зробила дочці зауваження. Однак ОСОБА_1 не відреагувала. Собака продовжував голосно гавкати і коли ОСОБА_2 запропонувала вивести його на вулицю, ОСОБА_1 почала висловлюватись в сторону матері нецензурною лайкою, обзивати її та штовхати. ОСОБА_2 зазначила, що такі дії дочки завдали шкоди її психічному здоров`ю, викликали сильне хвилювання та побоювання за своє здоров`я, оскільки вона перебувала в стані вагітності. 
Щодо подій, які мали місце 01.01.2026, потерпіла ОСОБА_2 повідомила, що ОСОБА_1 ходила святкувати Новий рік з друзями, залишивши малолітнього сина з нею. Повернулася в стані алкогольного сп`яніння, хотіла забрати дитину, обзивала ОСОБА_2 нецензурними словами, ображала та погрожувала їй. Це відбувалось в присутності малолітнього сина ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої дочки ОСОБА_2 – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , діти були налякані, плакали. ОСОБА_2 змушена була викликати поліцію, а також подзвонила до сестри та до свекрухи, бо їй було страшно залишатись самій з ОСОБА_1 та її співмешканцем. Згодом приїхала сестра потерпілої. ОСОБА_2 підтвердила суду, що вказані дії ОСОБА_1 завдали шкоди її психічному здоров`ю, викликали побоювання за свою безпеку та безпеку малолітніх дітей, вона також переконана, що згаданими діями ОСОБА_1 було спричинено шкоду і психічному здоров`ю малолітніх дітей.
Крім того, ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначила, що її дочка ОСОБА_1 належним чином не виконує покладені на неї батьківські обов`язки, неодноразово залишала свого малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею на тривалий час, не виходила при цьому на зв`язок, не цікавилася дитиною, не навідувалась до нього. У січні 2026 року, коли прийшов час їхати у пологовий будинок, ОСОБА_2 змушена була віддати онука ОСОБА_5 своїй сестрі, а після повернення додому забрала його назад. За цей час ОСОБА_1 не телефонувала ОСОБА_2 , не приїжджала до дитини. З огляду на неналежне виконання дочкою своїх батьківських обов`язків, ОСОБА_2 змушена була звертатися в поліцію. Також телефонувала в соціальні служби з цього приводу.
Додатково ОСОБА_2 повідомила, що останніх декілька місяців, з січня 2026 року малолітній син ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з нею в с. Конюхи Тернопільського району. ОСОБА_1 з ними не проживає, дитиною не цікавиться. Зауважила, що не чинить перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною.
10.03.2026 у розгляді справи було оголошено перерву до 24.03.2026 для повторного виклику в судове засідання для надання пояснень працівників поліції, якими було складено протоколи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , що перебувають на розгляді у суді.
23.03.2026 з СПД №1 ВП№1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області надійшло повідомлення про те, що забезпечити явку в судове засідання, призначене на 24.03.2026, старшого сержанта поліції Бабій П.З. та капітана поліції Кушнір В.Д. неможливо, оскільки ОСОБА_12 перебуває на стаціонарному лікуванні в КНП «Козівська ЦРКЛ Козівської селищної ради» з 06.03.2026, а капітан поліції ОСОБА_13 перебуває на амбулаторному лікуванні з 20.03.2026.
24.03.2026 судове засідання не відбулося у зв`язку з оголошеною повітряною тривогою на території Тернопільської області. Наступне судове засідання призначено на 30.03.2026, повторно викликано у судове засідання працівників поліції, якими було складено протоколи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 , що перебувають на розгляді у суді.
У судове засідання 30.03.2026 старший сержант поліції ОСОБА_12 та інспектор поліції ОСОБА_14 на виклики суду не прибули.
При цьому суд ураховує, що ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку справи, у якій вона є стороною.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту.
В поняття «розумний строк» розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.
З рішення Європейського суду з прав людини у справі «Смірнов проти України» від 08.11.2005 вбачається, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
З огляду на викладене, з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, суд не вбачав підстав для подальшого відкладення судового розгляду. 
У судовому засіданні 30.03.2026 ст. ДОП СПД №1 ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області капітан поліції Кушнір В.Д. пояснив, що він є дільничним офіцером поліції, до території його обслуговування входять, зокрема, с. Конюхи та с. Будилів Тернопільського району. 02.01.2026 ним було здійснено оформлення протоколів про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, ч. 2 ст.173-2 КУпАП та за ч.1 ст. 184 КУпАП. 04.02.2026 складено протоколи за ч.1 ст.184 КУпАП та ч.1 ст. 89 КУпАП. Повідомив, що 01.01.2026 надійшло повідомлення на лінію «102» про вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 щодо своєї матері ОСОБА_2 . Поліцейськими здійснено виїзд за викликом 01.01.2026, відібрано відповідні пояснення. У подальшому ОСОБА_13 , як дільничному офіцеру поліції, передано матеріали для складання протоколів, що належить до його повноважень та ґрунтується на вимогах закону. З огляду на зазначені обставини ОСОБА_15 02.01.2026 виїхав в с. Конюхи Тернопільського району за місцем проживання потерпілої ОСОБА_2 та її дочки ОСОБА_1 для оформлення відповідних матеріалів за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, ч. 2 ст.173-2 КУпАП. Під час виїзду ним також було встановлено, що ОСОБА_1 не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини, перебуває у нетверезому стані. Про виявлення даного правопорушення ОСОБА_13 повідомив на лінію «102», доповів відповідним рапортом від 02.01.2026 керівництву та склав протокол відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.184 КУпАП. Щодо складення протоколів за ч. 2 ст.173-2 КУпАП зазначив, що у разі вчинення домашнього насильства в присутності малолітніх дітей, діти є потерпілими від даного правопорушення, відповідальність за такі дії передбачена ч. 2 ст.173-2 КУпАП.
Крім того, ОСОБА_13 зазначив, що дійсно 04.02.2026 на його особистий номер мобільного телефону надійшло звернення від ОСОБА_2 про невиконання її дочкою ОСОБА_1 батьківських обов`язків. Про вказаний факт ОСОБА_13 доповів керівництву рапортом від 04.02.2026. Суду пояснив, що оскільки він є дільничним офіцером поліції, до території його обслуговування входять, зокрема, с. Конюхи та с. Будилів Тернопільського району, відтак місцевим жителям відомий номер його мобільного телефону, такий номер для зв`язку з дільничним значиться на відповідних дошках оголошень, в інформаційних повідомленнях. Відтак ОСОБА_13 регулярно отримує дзвінки від громадян, які повідомляють про факти тих, чи інших правопорушень йому як дільничному, саме на цей номер телефону.
Таким чином, ОСОБА_13 вважає, що ним дотримано вимог чинного законодавства при оформленні матеріалів відносно ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні 30.03.2026 повідомив, що він є військовослужбовцем, з 03.01.2026 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_2 . Зазначив, що у березні 2026 року вони з співмешканкою ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. Пояснив суду, що 22.12.2025 ОСОБА_1 перебувала у с. Будилів Тернопільського району, повернулась у с. Конюхи Тернопільського району близько 17 год. 00 хв. Згодом близько 19 год. 00 хв. до них у гості прийшли знайомі, з якими вони перебували у кімнаті, де також був їхній син ОСОБА_5 і собака. Матір ОСОБА_1 – ОСОБА_2 зробила зауваження, що собака гавкає у кімнаті. Коли собака знову загавкав, ОСОБА_2 хотіла вигнати собаку. Між нею та ОСОБА_1 виникла сварка з взаємними словесними образами. ОСОБА_16 не вважає, що в даному випадку мало місце домашнє насильство. Пізніше дізнався, що ОСОБА_2 викликала поліцію, проте сам не був присутнім, коли приїжджали поліцейські.
Щодо обставин, які мали місце 01.01.2026, ОСОБА_16 пояснив суду, що 01.01.2026 близько 14 год. 00 хв. вони з ОСОБА_1 пішли в гості до знайомих в с. Конюхи Тернопільського району. Коли повернулися додому, двері будинку були замкнені. ОСОБА_1 зайшла у будинок, ОСОБА_16 в будинок не заходив, був на вулиці, а потім пішов з подвір`я. Про те, що відбувалося у будинку між ОСОБА_1 та її матір`ю не знає.
Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні 30.03.2026 повідомила, що потерпіла ОСОБА_2 є її невісткою, з якою вони проживають на одній вулиці в с. Конюхи Тернопільського району. Пояснила суду, що 01.01.2026 ввечері до неї зателефонувала ОСОБА_2 , в телефоні було чутно крики, невістка попросила терміново прийти до неї, бо дочка з співмешканцем її ображають. ОСОБА_17 хвилювалася за невістку, оскільки та була вагітною, тому пішла до неї додому. Коли зайшла на подвір`я, побачила ОСОБА_1 в нетверезому стані з дитиною на руках, дитина плакала. ОСОБА_1 сказала, що зібралася їхати з сином в м. Хмельницький. Також ОСОБА_17 була свідком, як ОСОБА_1 нецензурно висловлювалася в сторону своєї матері ОСОБА_2 та штовхнула її. Крім цього, ОСОБА_1 вихопила та викинула телефон матері, щоб вона не телефонувала в поліцію. При цьому також була присутня малолітня дочка ОСОБА_2 – ОСОБА_6 , дівчинка була дуже налякана, плакала.
Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні 30.03.2026 повідомила, що вона є сестрою ОСОБА_2 , проживає у м. Зборів Тернопільського району. Пояснила суду, що 01.01.2026 в обід до неї зателефонувала ОСОБА_2 та повідомила, що не може зв`язатися зі своєю дочкою ОСОБА_1 , яка залишила з нею свого сина, телефон дочки не відповідає. Згодом 01.01.2026 ввечері ОСОБА_2 знову зателефонувала до ОСОБА_18 та повідомила, що дочка зі співмешканцем перебувають в нетверезому стані, ображають її, вибивають двері. В телефоні було чутно крики, нецензурну лайку ОСОБА_1 . Ураховуючи зазначені обставини, ОСОБА_18 вирішила їхати до сестри в с. Конюхи Тернопільського району. По дорозі на вулиці побачила ОСОБА_16 , який був в нетверезому стані. Згодом приїхала поліція. ОСОБА_1 також була на вулиці в с. Конюхи у нетверезому стані, без дитини, сказала, що дитину залишила у знайомих. ОСОБА_18 разом з ОСОБА_1 пішли до будинку ОСОБА_2 , де ОСОБА_1 почала вести себе агресивно, висловлювалася нецензурно до своєї матері ОСОБА_2 . Потім ОСОБА_1 взяла речі дитини і пішла на вулицю. По вулиці йшли незнайомі дівчата і віддали сина ОСОБА_1 її матері ОСОБА_2 ОСОБА_1 не ночувала вдома, дитиною не цікавилася. На наступний день 02.01.2026 приїжджав дільничний оформляти матеріали.
Також ОСОБА_2 зазначила, що їй відомо про неналежне виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків. З січня 2026 року син ОСОБА_1 – ОСОБА_5 проживає з ОСОБА_2 . Коли ОСОБА_2 була у пологовому будинку, з 17.01.2026 по 27.01.2026 ОСОБА_5 був у ОСОБА_18 в м. Зборові. За цей час його матір ОСОБА_1 не цікавилася дитиною, не приходила до нього. Після повернення з пологового будинку ОСОБА_2 забрала хлопчика до себе додому.
У судовому засіданні 30.03.2026 захисником подано клопотання про визнання недопустимими доказами протоколу про адміністративне правопорушення та рапорту, складених із порушенням встановленого законом порядку прийняття, реєстрації та перевірки повідомлення, у якому вказує, що із долученого до матеріалів справи рапорту складеного ст. ДОП СПД №1 ВП №1 Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області капітаном поліції В. Кушнір від 04.02.2026 вбачається, що, за його ж власним письмовим викладом, підставою для подальших дій поліцейського стало те, що “на мій особистий мобільний телефон” зателефонувала ОСОБА_2 та повідомила відомості, після чого поліцейський самостійно прийняв рішення їхати за адресою в АДРЕСА_2 та оформляти адміністративні матеріали. При цьому в рапорті не зазначено номер телефону, з якого нібито надійшов дзвінок, не наведено даних про реєстрацію такого повідомлення в ІПНП або журналі єдиного обліку, не зазначено час належної офіційної реєстрації повідомлення, посадову особу чергової служби, яка його прийняла, а також відсутні відомості про дотримання встановленого службового алгоритму реагування.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 31 та ст. 40 Закону України “Про Національну поліцію” поліція застосовує технічні засоби та здійснює фіксацію подій лише у порядку, визначеному законом та актами МВС. Такий порядок визначений, зокрема, наказом МВС України №1026 від 18.12.2016, яким затверджено Інструкцію із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису. За п. 1 розділу Інструкції вона регулює застосування відповідних технічних засобів, порядок їх зберігання, видачі та приймання, а також порядок зберігання, видалення і використання отриманої інформації.
За п.п. 2, 3 розділу ІІ портативні відеореєстратори та карти пам`яті підлягають обліку, їм присвоюються інвентарні та номенклатурні номери, вони зберігаються в органах поліції та видаються поліцейському під підпис. Пунктами 6-9 розділу ІІ Інструкції передбачено обов`язок поліцейського після закінчення служби передати пристрій відповідальній особі, а відповідальна особа здійснює прийняття, облік і вивантаження інформації через встановлену процедуру. 
Очевидно, що особистий мобільний телефон поліцейського не є таким службовим облікованим технічним засобом, не видається під підпис, не має передбаченого порядку службового зберігання інформації та не забезпечує контроль цілісності отриманих даних. 
Крім того, порядок прийняття і реєстрації заяв та повідомлень про кримінальні, адміністративні правопорушення або події врегульований наказом МВС України №357 від 27.04.2020. 
За п. 1 розділу І ця Інструкція встановлює порядок реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах Національної поліції. 
За п. 2 розділу І автоматизовані робочі місця користувачів та планшетні пристрої підключаються до інформаційного порталу Національної поліції Україна, через який і має відбуватися службове відображення результатів реагування. 
За п.п. 2 п. 1 розділу IV оперативний черговий зобов`язаний невідкладно зареєструвати заяву чи повідомлення в системі ІПНП, а за п.п. 2, 3 п. 2 розділу IV під нас надходження повідомлення по телефону з`ясовуються обставини події та у встановленому порядку вноситься інформація до системи ІПНП з подальшою її реєстрацією в системі або журналі єдиного обліку. Таким чином, відомчий нормативний акт прямо передбачає офіційний канал прийняття, фіксації та реєстрації повідомлення, а не отримання такої інформації на приватний номер конкретного працівника поліції поза обліком і поза службовою системою реагування.
Отже, використання особистого мобільного телефону поліцейського як джерела службового повідомлення, каналу його прийняття, а тим більше можливої фіксації чи підтвердження обставин події, суперечить самій логіці службового контролю та належного обліку, закладеній у наказі № 1026. 
Крім того, наказ МВС № 1376 від 06.11.2015 затверджує Інструкцію з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, тобто регламентує службове оформлення саме адміністративних матеріалів поліцейськими. 
Отже, і сам протокол про адміністративне правопорушення має бути не довільним приватним документом, а результатом належної службової процедури реагування, перевірки та оформлення матеріалів уповноваженою особою в межах установленого порядку. Якщо ж первинне джерело інформації отримано поза службовим порядком, без офіційної реєстрації та без можливості перевірити джерело, час, номер телефону, спосіб прийняття і маршрут проходження повідомлення, то і подальший протокол є похідним документом, допустимість якого ставиться під обґрунтований сумнів. 
Ключовим для цієї справи є наказ МВС № 357 від 27.04.2020, яким затверджено Інструкцію з організації реагування на заяви і повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події та оперативного інформування в органах Національної поліції України. Ця Інструкція встановлює саме офіційний порядок реагування на заяви і повідомлення про адміністративні правопорушення або події, а не довільний порядок прийняття інформації на приватний телефон окремого працівника поліції. 
Саме тому повідомлення про подію повинне надходити, реєструватися та перевірятися через службовий канал, передбачений Інструкцією № 357, із внесенням даних до офіційних обліків поліції. 
Натомість у цій справі сам поліцейський В. Кушнір письмово зафіксував інший механізм: він не посилається на зареєстроване повідомлення в ІПНП чи журналі єдиного обліку, не зазначає номер телефону заявника, не називає чергового чи диспетчера, не вказує реєстраційні реквізити події, а лише констатує, що йому особисто зателефонувала на особистий мобільний телефон ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , після чого він самостійно поїхав складати матеріали. 
У цій справі рапорт ОСОБА_19 від 04.02.2026 не усуває порушення, а навпаки підтверджує його, оскільки містить визнання, що первинна інформація була отримана поза передбаченим законом і відомчими актами порядком. Рапорт не підміняє собою ані належної реєстрації повідомлення, ані фіксації номера абонента, ані відображення події в офіційних поліцейських обліках. Тому такий рапорт не є самостійним належним підтвердженням законності отримання первинної інформації, а лише відображає суб`єктивний запис самого поліцейського про його ж позапроцедурні дії. 
З огляду на викладене захисник зазначає, що протокол серії ВАД № 745231 є похідним від рапорту; рапорт є похідним від нібито телефонного повідомлення; саме повідомлення не має належної службової форми фіксації; номер телефону абонента не вказаний; дані про офіційну реєстрацію повідомлення в ІПНП чи журналі ЄО відсутні; маршрут проходження повідомлення через чергову частину не підтверджений; підстави для негайного виїзду поліцейського оформлені поза встановленим службовим порядком. 
Захисник стверджує, що за таких умов протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №745231 від 04.02.2026 і рапорт від 04.02.2026 не відповідають критерію доказів, одержаних у визначеному законом порядку та просить суд визнати недопустимим доказом у справі № 951/113/26 протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 745231 від 04.02.2026, складений капітаном поліції В. Кушнірем відносно ОСОБА_20 (дошлюбне прізвище ОСОБА_21 за ч. 1 ст. 184 КУпАП; визнати недопустимим доказом рапорт капітана поліції В. Кушніра від 04.02.2026; не брати до уваги зазначені документи при вирішенні питання про наявність події та складу адміністративного правопорушення; у разі відсутності інших належних і допустимих доказів - закрити провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, її захисника, потерпілої, свідків, дійшов наступного висновку.
За нормами статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП полягає у вчиненні домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
У свою чергу ч. 2 ст. 173-2 КУпАП встановлює відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.
Згідно з приписами ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до ст. 35 Закону України «Про охорону дитинства» особи, винні у порушенні вимог законодавства про охорону дитинства, несуть цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законів України.
За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП, полягає в ухиленні батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання малолітніх та/або неповнолітніх дітей.
Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та ч. 1 ст. 184 КУпАП доведена матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, а саме: відомостями, зазначеними у протоколах про адміністративне правопорушення серії ВАД №745186 від 22.12.2025, серії ВАД №745175 від 02.01.2026, серії ВАД №745174 від 02.01.2026; серії ВАД №745173 від 02.01.2026; серії ВАД №745176 від 02.01.2026; серії ВАД №745211 від 12.01.2026; серії ВАД №745231 від 04.02.2026; електронним рапортом від 22.12.2025; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 22.12.2025; письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 22.12.2025; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.01.2026; електронним рапортом від 01.01.2026; письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 01.01.2026; копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_3 від 14.11.2025; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.01.2026; електронним рапортом від 01.01.2026; письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 01.01.2026; копією свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_4 від 01.07.2025, виданого повторно; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.01.2026; електронним рапортом від 01.01.2026; письмовими поясненнями ОСОБА_2 від 01.01.2026; електронним рапортом від 02.01.2026; рапортом капітана поліції В. Кушніра від 02.01.2026; копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_3 від 14.11.2025; електронним рапортом від 12.01.2026; рапортом старшого лейтенанта поліції А. Майстеренка від 16.01.2026; копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_3 від 14.11.2025; рапортом капітана поліції В. Кушніра від 04.02.2026; копією свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_3 від 14.11.2025.
Також у судовому засіданні 30.03.2026 досліджено надані потерпілою ОСОБА_2 аудіозаписи, на яких зафіксовано телефонні розмови ОСОБА_2 з її сестрою ОСОБА_18 , що мали місце 01.01.2026. На аудіозаписах ОСОБА_2 повідомляє ОСОБА_18 про те, що дочка та її співмешканець перебувають в нетверезому стані, ображають її, забирають дитину, чутно крики та нецензурну лайку. У відповідь ОСОБА_18 просить ОСОБА_2 викликати поліцію.
За таких обставин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2, ч. 1 ст. 184 КУпАП, а тому її слід притягнути до адміністративної відповідальності та накласти на неї адміністративне стягнення.
Щодо тверджень захисника про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в протоколах не вказано в чому саме виразилося психологічне насильство та які наслідки воно спричинило, не наведено доказів спричинення шкоди психічному здоров`ю потерпілої особи, а саме по собі висловлення образ чи висловлювання під час конфлікту будь-якого характеру автоматично не утворює собою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, з протоколу та інших матеріалів не вбачається, що конфліктна ситуація викликала у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинила емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдала шкоди фізичному та психічному здоров`ю особи, то суд вважає за необхідне зазначити, що в судових засіданнях 10.03.2026 та 30.03.2026 з пояснень потерпілої особи та свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 встановлено, що дії ОСОБА_1 , вчинені 22.12.2025 та 01.01.2026, могли викликати у потерпілої ОСОБА_2 , яка перебувала у стані вагітності, побоювання за свою безпеку та безпеку малолітніх дітей, спричинити емоційну невпевненість, нездатність захистити себе, завдати шкоди психічному здоров`ю потерпілої, відтак зазначені дії ОСОБА_1 становлять собою об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Щодо доводів захисника про те, що ч. 2 ст. 173-2 КУпАП передбачає посилену відповідальність (повторність/кваліфікуючі ознаки), а у матеріалах немає копії постанови суду/уповноваженого органу про попереднє притягнення; даних про набрання такою постановою законної сили; будь-якого документального підтвердження повторності/кваліфікуючої ознаки, за відсутності яких кваліфікація за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП є необґрунтованою, то суд звертає увагу захисника, що ч. 2 ст. 173-2 КУпАП встановлює відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи, а не за повторне вчинення правопорушення. Відтак вказані аргументи захисника не заслуговують на увагу.
Що стосується аргументів захисника про незаконне подвійне притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за один і той самий фактичний епізод, оскільки з матеріалів справи вбачається, що протоколи ВАД № 745175 та ВАД № 745174 складені однією службовою особою, в один день та час 01.01.2026 о 19 год. 30 хв. за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, щодо тієї самої особи, за події 01.01.2026, у межах одного конфлікту, одного місця с. Конюхи, одного виклику поліції на лінію 102 та одного безперервного ланцюга обставин, то суд ураховує таке.
Як вже було вказано вище, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП встановлює відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.
За визначенням, наведеним у п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дитина, яка постраждала від домашнього насильства (постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.
Відповідно до ч. 4 ст. 269 КУпАП, якщо адміністративне правопорушення, передбачене статтею 173-2 або 173-6 цього Кодексу, було вчинено у присутності малолітньої чи неповнолітньої особи, така особа також визнається потерпілим, незалежно від того, чи було їй заподіяно шкоду таким правопорушенням, і на неї поширюються права потерпілого, крім права на відшкодування майнової шкоди.
Аналізуючи наведені норми чинного законодавства у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, суд зауважує, що для кваліфікації дій особи за ч. 2 ст.173-2 КУпАП необхідно враховувати, що дитиною, яка постраждала від домашнього насильства слід вважати особу, яка не досягла 18 років та стала свідком (очевидцем) вчинення домашнього насильства.
З наведеного слідує, що дитина вважається потерпілим від домашнього насильства також і в тому випадку, коли вона стала свідком такого насильства.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство психологічного характеру щодо своєї матері ОСОБА_2 , а подія відбувалася в присутності малолітніх дітей.
Так, з наданих у судовому засіданні пояснень потерпілої ОСОБА_2 встановлено, що 01.01.2026 близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_1 за місцем спільного проживання обзивала ОСОБА_2 нецензурними словами, ображала та погрожувала їй. Це відбувалось в присутності малолітнього сина ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої дочки ОСОБА_2 – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , діти були налякані, плакали. 
Оцінюючи характер вчинених діянь, а саме висловлювання в сторону матері нецензурною лайкою у присутності малолітніх дітей, суд дійшов висновку, що такі дії охоплюються наведеним вище законодавчим визначенням психологічного насильства як складника домашнього насильства. При цьому дитина, яка була присутня під час цих подій, відповідно до норм п. 2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та ч. 4 ст. 269 КУпАП, визнається потерпілою і такою, що постраждала від домашнього насильства незалежно від того, чи було їй заподіяно шкоду таким правопорушенням.
Таким чином, вказані дії ОСОБА_1 01.01.2026 у присутності малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , об`єктивно створили для них атмосферу страху та емоційного напруження, що свідчить про правильну кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. 
Відтак вищенаведені доводи захисника про незаконне подвійне притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за один і той самий фактичний епізод суперечать обставинам, встановленим в ході розгляду справи.
Щодо тверджень захисника про те, що протоколи про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП не містять, серед іншого, даних про опитування самої дитини для доведення негативних наслідків, спричинених дитині, то суд звертає увагу, що у протоколах зафіксовано факт ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проведення опитування якого з огляду на його вік, неможливе.
Щодо доводів захисника про те, що в порушення вимог законодавства 02.01.2026 протоколи про адміністративне правопорушення складено ОСОБА_13 , а не поліцейськими, які виїжджали на виклик, суд звертає увагу, що як вбачається зі змісту рапорта ЄО №25 від 01.01.2026, на виїзд за викликом, який надійшов на лінію «102», за адресою: вул. Центральна, с. Конюхи Тернопільського району, «направлено: ГРПП Бабій, Ворона. Матеріали доручено: ДОП Кушнір». Відтак оформлення вказаних матеріалів стосовно ОСОБА_1 було доручено дільничному офіцеру поліції ОСОБА_13 .
Стосовно решти аргументів захисника про недоліки, допущені поліцейськими при оформленні матеріалів щодо ОСОБА_1 , слід зазначити, що наведені ним обставини не тягнуть за собою звільнення особи від адміністративної відповідальності, включаючи визнання недопустимими протоколів про адміністративне правопорушення та рапортів, так як при вирішенні цього питання необхідно виходити насамперед з істотності порушення прав, законних інтересів і свобод ОСОБА_1 , оскільки не усі порушення норм процесуального закону, допущені під час оформлення документів та збирання доказів є підставою для визнання цих доказів неналежними, недостовірними чи недопустимими, враховуючи при цьому те, що факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованих їй правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2, ч. 1 ст. 184 КУпАП, встановлений на підставі сукупності належних, допустимих і достатніх доказів. 
Водночас у розумінні вимог ст. 251 КУпАП складання протоколу та оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення спрямоване на фіксацію адміністративного правопорушення, протокол є предметом оцінки суду у сукупності з іншими доказами при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
При цьому суду не надано інформації, про те, що дії працівників поліції, які здійснювали оформлення матеріалів, оскаржувалися в порядку, передбаченому чинним законодавством, ОСОБА_1 чи її захисником, і в ході розгляду справи вказані обставини не спростовані.
З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що протоколи містять всі необхідні для розгляду справи відомості та реквізити, істотних недоліків при їх складанні, які б тягли за собою визнання цих протоколів недопустимими доказами, не установлено, а достовірність відомостей, зазначених у цих протоколах, сумнівів не викликає, оскільки ці відомості узгоджуються з іншими доказами, доданими до протоколів, а тому доводи захисника з цього приводу є безпідставними.
Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, до яких, зокрема, належить застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
Відповідно до ст. 40 вищевказаного Закону встановлено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення , зокрема, фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.
Вказані технічні прилади та технічні засоби поліція може закріплювати на однострої.
У п.п.1 п.2 Розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України 18.12.2018 №1026, передбачено, що застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення.
З наведеного вбачається, що поліцейські при виконанні своїх повноважень можуть використовувати технічні прилади, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.
При цьому відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Водночас відсутність вказаних відеозаписів в матеріалах справи не може бути безумовною підставою для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та ч. 1 ст. 184 КУпАП, вчинення яких підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами, наведеними вище.
Таким чином, під час розгляду справи судом, захисником не наведено переконливих доводів, які б свідчили про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та ч. 1 ст. 184 КУпАП. Водночас зібрані у справі докази є належними та допустимими, взаємоузгодженими між собою та відповідають дійсним фактичним обставинам справи, встановленим у судовому засіданні.
Поряд з цим щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за 1 ст. 89 КУпАП відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №745230 від 04.02.2026, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист тварин від жорстокого поводження" жорстоке поводження з тваринами - знущання над тваринами, у тому числі безпритульними, що спричинило їх мучення, завдало їм фізичного болю, страждань, у тому числі спричинило тілесні ушкодження, каліцтво чи загибель, нацьковування тварин одна на одну та на інших тварин, вчинене з хуліганських чи корисливих мотивів, залишення тварин напризволяще, а також інші порушення правил утримання, поводження та транспортування тварин.
Диспозицією ч.1 ст.89 КУпАП передбачено відповідальність за жорстоке поводження з тваринами - знущання над тваринами, у тому числі безпритульними, що спричинило їх мучення, завдало їм фізичного болю, страждань, але не призвело до тілесних ушкоджень, каліцтва чи загибелі, залишення тварин напризволяще, а також інші порушення правил утримання та поводження з тваринами.
Суб`єктивна сторона даного правопорушення передбачає відповідальність за дії вчинені з прямим умислом.
Водночас склад правопорушення - це наявність об`єктивних та суб`єктивних ознак, за наявності яких діяння вважається адміністративним правопорушенням. Відсутність хоча б однієї з цих ознак означає відсутність складу в цілому.
Таким чином, для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 89 КУпАП необхідно встановити, що особа дійсно жорстоко поводилась з тваринами - знущалась над ними, завдавала побоїв або чинила інші насильницькі дії, що завдали тварині фізичного болю, страждань і не спричинили тілесних ушкоджень, каліцтва чи загибелі, залишила тварину напризволяще, у тому числі порушила правила утримання тварин.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта та ін.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД №745230 від 04.02.2026 ОСОБА_21 ставиться в провину те, що вона 04.02.2026 близько 18 год. 00 хв. за адресою: АДРЕСА_2 жорстоко поводилася з домашніми собаками, що спричинило їх мучення, залишила їх напризволяще, не здійснює належний догляд, не дає їсти. Вказані дії ОСОБА_1 посадовою особою органу Національної поліції кваліфіковані за ч. 1 ст. 89 КУпАП. 
Проте надані до протоколу матеріали, фотозображення не містять жодних відомостей про заподіяння тваринам знущання, що спричинило їх мучення, завдало собакам фізичного болю, страждань.
Отже, із матеріалів провадження не вбачається достатніх та беззаперечних доказів того, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на заподіяння тваринам фізичних страждань чи створення загрози їх життю. Належними та допустимими доказами не підтверджено наявність у її діях умислу на жорстоке поводження з тваринами.
Статтею 7 КУпАП визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
За змістом ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Конституційний Суд України у рішенні від 26.02.2019 № 1-р/2019 у справі зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
На необхідності застосування принципу презумпції невинуватості в справах про адміністративні правопорушення вказав також Верховний Суд в п. 39 постанови від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а, зазначивши, що у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
За таких обставин суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 89 КУпАП, не доведена належними та допустимими доказами, а відтак у її діях відсутній склад вказаного адміністративного правопорушення, що є підставою для закриття провадження у справі у цій частині відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Вирішуючи питання про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та ч. 1 ст. 184 КУпАП, суд звертає увагу на вимоги статей 23, 33 КУпАП, в силу яких адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, поваги до правил співжиття, в дусі додержання законів України, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим порушником, так і іншими особами. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
При накладенні адміністративного стягнення, беручи до уваги характер вчиненого правопорушення, обставини справи, особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, суд дійшов переконання, що з урахуванням вимог ст. 36 КУпАП України на ОСОБА_1 слід накласти адміністративне стягнення у виді штрафу в межах санкції статті, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.
Крім того, за змістом статті 39-1 КУпАП, у разі вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі суд під час вирішення питання про накладення стягнення за адміністративне правопорушення має право одночасно вирішити питання про направлення особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, на проходження програми для таких осіб, передбаченої законом. Згідно з частиною шостою статті 28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», кривдника може бути направлено судом на проходження програми для кривдників на строк від трьох місяців до одного року у випадках, передбачених законодавством.
З огляду на те, що в силу вказаної норми статті 39-1 КУпАП направлення особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, на проходження програми для таких осіб, передбаченої законом, є правом суду, суд при вирішенні питання про накладення стягнення на ОСОБА_1 дійшов висновку про відсутність підстав для направлення її на проходження відповідної програми.
Згідно зі статтею 40-1 КУпАП, у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення у проваджені у справі про адміністративне правопорушення, особою на яку накладено таке стягнення, сплачується судовий збір. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом.
Таким чином, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_1 належить стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665,60 грн.
Керуючись статтями 7, 9, 89, 173-2, 184, 245, 247, 251-252, 254, 268, 277, 283-284, 287, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Справу №951/905/25 (провадження №3/951/14/2026) про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2, ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення, справу №951/103/26 (провадження №3/951/57/2026) про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 89 Кодексу України про адміністративні правопорушення та справу №951/113/26 (провадження №3/951/62/2026) про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення об`єднати в одне провадження та присвоїти об`єднаній справі єдиний унікальний номер - №951/905/25 (провадження №3/951/14/2026).
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_3  до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 89 Кодексу України про адміністративні правопорушення - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.
ОСОБА_22 визнати винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2, ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020,00 (одна тисяча двадцять) гривень 00 копійок.
Штраф має бути сплачений ОСОБА_23 не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення їй постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2, 300-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
У випадку несплати штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті Кодексу України про адміністративні правопорушення та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначеного правопорушення.
Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, до Тернопільського апеляційного суду через Козівський районний суд Тернопільської області.

Суддя О.М. Лавренюк