ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/1141/25	Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/234/26 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Храпак Н. М., 
секретар - Панькевич Т.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Судомляк Ірини Казимирівни на заочне рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2025 року, ухвалене суддею Малярчуком В.В. у цивільній справі №606/1141/25 за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Теребовлянської державної нотаріальної контори, третя особа: Сокальський відділ державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області, про зняття арешту, 

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив скасувати арешт, накладений на все його майно 11 серпня 2006 року постановою ДВС у Теребовлянському районі Тернопільської області про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження АА410945 та зняти заборону відчуження усього нерухомого майна (невизначене майно), яке йому належить, реєстраційний номер обтяження 3666196; підстава обтяження - постанова Державної виконавчої служби у Теребовлянському районі Тернопільської області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, А410945 від 11 серпня 2006 року, накладену Теребовлянською державною нотаріальною конторою, 30.08.2006 року; тип обтяження заборона на нерухоме майно.
Позов обґрунтовано тим, що виконавче провадження закінчено 25 жовтня 2024 року у зв`язку з повним погашенням заборгованості, але у постанові про закінчення провадження відомості про зняття арешту/обтяження відсутні.
За даними реєстрів обтяження зареєстроване щодо всього нерухомого майна, що фактично обмежує ОСОБА_1 реалізацію права розпорядження майном.
Заочним рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Судомляк І.К. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вказує, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд помилково пов`язав можливість захисту права з актуальністю даних про власників квартири, хоча предмет спору — обмеження у здійсненні права власності через арешт усього майна, а не виключно конкретного житла, згаданого у довідці. 
Також вказує, що висновок суду про неможливість встановити, в чиїх інтересах накладено арешт, суперечить наявним доказам, оскільки матеріали справи підтверджують накладення арешту в межах виконання виконавчого листа, де стягувачем є ОСОБА_2 . 
Окремо ОСОБА_1 заперечує висновок про неналежність відповідачів (ВДВС і нотаріальної контори), зазначаючи, що виконавче провадження завершено і борг сплачено, тому пред`явлення вимог до стягувача не є необхідним/можливим, а арешт у такій ситуації може бути знятий за рішенням суду.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони у судове засіданні не з`явилися.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Судомляк І.К. подала заяву про розгляд справи без участі ОСОБА_1 та його представника. 
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Обставини справи. 
На виконанні в Теребовлянському ВДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління МЮ України перебувало ВП №1546480 з примусового виконання виконавчого листа № 1-14, виданого Апеляційним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 100000 грн. 21 листопада 2005 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження.
Із постанови АА410945 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження без номеру ВП від 11 серпня 2006 року вбачається, що ДВС у Теребовлянському районі Тернопільської області при примусовому виконанні виконавчого листа №1-14/05, виданого 4 листопада 2005 року Апеляційним судом Київської області, постановлено накласти арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 . Заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить ОСОБА_1 .
Тобто, в рамках саме виконання виконавчого листа №1-14/05 від 4 листопада 2005 року було накладено арешт та заборону на усе майно боржника ОСОБА_1 
30 червня 2010 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження згідно з п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України “Про виконавче провадження” (в редакції, що діяла на момент винесення постанови), якою встановлено, що «згідно акту державного виконавця від 29 червня 2010 року боржник ОСОБА_1 відбуває міру покарання у СВК-47 смт Жвирка, Сокальського району Львівської області. Виконавчий лист з постановою про закінчення виконавчого провадження направлено до Сокальського районного відділу ДВС Головного територіального управління у Львівській області».
25 жовтня 2024 року Сокальським ВДВС у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконавче провадження №76366838 з примусового виконання виконавчого листа №1-14, виданого 4 листопада 2005 року апеляційним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100000 грн моральної шкоди, закінчено.
ОСОБА_1 повністю сплачено суму заборгованості. Згідно даних АСВП в рамках ВП№76366838 постанова про арешт майна не виносилась. У постанові про закінчення виконавчого провадження дані про зняття арешту відсутні.
ОСОБА_1 звернувся до Сокальського ВДВС у Червоноградському районі Львівської області з питанням щодо зняття арешту з нерухомого майна, натомість Сокальський ВДВС у Червоноградському районі Львівської області направив лист до Теребовлянської державної нотаріальної контори 12 листопада 2024 року щодо зняття обтяження майна боржника, реєстраційний номер обтяження 3666196. У відповідь, державний нотаріус відмовила у знятті заборони на нерухоме майно. ОСОБА_1 було рекомендовано самостійно звернутись до Теребовлянської державної нотаріальної контори.
Листом від 24 січня 2025 року завідувач Теребовлянської державної нотаріальної контори повідомила, що стаття 74 ЗУ «Про нотаріат» не передбачає підстав для зняття заборони відчуження нерухомо майна з підстав закінчення виконавчого провадження.
Згідно довідки від 22 травня 2025 року №133 право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано в рівних частках за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 . Інше нерухоме майно у ОСОБА_1 відсутнє. 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У статті 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Таким чином, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19) викладено висновок, що «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України».
У постанові Верховного Суду від 8 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21) зазначено, що «у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій не врахували того, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А за таким позовом позивач має бути відповідачем у справі. При цьому суд першої інстанції вірно послався на постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 204/2494/20, проте не звернув уваги на те, що у наведеній справі суди саме відмовили у відкритті провадження у справі з наведених вище правових підстав, а не розглядали спір по суті».
У постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 234/18525/19 (провадження № 61-10369св20) та від 20 жовтня 2021 року у справі № 236/789/21 (провадження № 61-11689св21) вказано, що «в разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 904/51/19 (провадження № 12-122гс19), у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 127/11276/20 (провадження № 61-882св21) та у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588св21), підстав відступити від зазначених висновків судом не встановлено».
У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 був боржником у виконавчому провадженні ВП №1546480. Під час примусового виконання державним виконавцем 11 серпня 2006 року було винесено постанову АА410945 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Розглядаючи спір за позовом ОСОБА_1 про скасування арешту, суд першої інстанції не врахував того, що останній є боржником у виконавчому провадженні ВП №1546480, тому не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Тобто він не може бути позивачем у цій справі і така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні.
Таким чином, заявлені ОСОБА_1 вимоги спрямовані на усунення наслідків стадії виконання рішення (арешту/обтяження) у зв`язку з невчиненням посадовою особою ДВС дій щодо його скасування та повідомлення відповідних органів/реєстрів. За своєю правовою природою це є оскарження бездіяльності (дій) державного виконавця під час виконання судового рішення, що підлягає розгляду в порядку Розділу VII ЦПК України, а не в позовному провадженні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Оскільки суд першої інстанції помилково розглянув справу по суті та не врахував того, що арешт накладено на майно ОСОБА_1 , який був боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може бути позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Керуючись ст. ст. 374, 377, ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Судомляк Ірини Казимирівни — задовольнити частково.
Заочне рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2025 року — скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Теребовлянського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Теребовлянської державної нотаріальної контори, третя особа: Сокальський відділ державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області, про зняття арешту — закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення в суд із скаргою в порядку Розділу VII ЦПК України.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 6 березня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.

Судді          Гірський Б.О.

Храпак Н.М.