ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/1469/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі судді Мірошниченка Д.Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ост Пауер Індастрі", м. Київ
до відповідача фізичної особи-підприємця Калашнікова Валерія Володимировича, м.Ужгород
про стягнення 138 408,63 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ост Пауер Індастрі" звернулося до Господарського суду Закарпатської області з позовом до фізичної особи-підприємця Калашнікова Валерія Володимировича про стягнення 138 408,63 грн заборгованості за спожитий природний газ.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи № 907/1469/25 визначено головуючого суддю Мірошниченка Д.Є., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2025.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 28.01.2026, внаслідок усунення позивачем недоліків позовної заяви, суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали та для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо така буде подана) - протягом семи днів з дня отримання відповіді на відзив; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив п`яти днів з дня отримання відзиву на позов.
19.02.2026 за вх.№ 02.3.1-02/1580/26 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.
27.02.2026 за вх.№ 02.3.1-02/1886/26 на адресу суду надійшло клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованих пені, інфляційних втрат та 3 % річних.
У частині 8 статті 252 ГПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Правова позиція позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати вартості спожитого у жовтні-листопаді 2021 року природного газу, внаслідок чого в нього виникла та рахується заборгованість, яка станом на 23.12.2025 складає 56 745,01 грн. Крім того, у зв`язку з невиконанням зобов`язань щодо оплати вартості поставленого газу позивач нараховує та заявляє до стягнення суму пені – 14 283,99 грн; 3% річних – 10 611,49 грн та інфляційні втрати – 56 768,14 грн.
Також позивачем повідомлено про понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн при зверненні до суду з даним позовом, які просить суд покласти на відповідача.
Заперечення (відзив) відповідача.
Відповідач, згідно з поданим суду відзивом на позовну заяву від 19.02.2026, заперечує проти позову в повному обсязі з огляду на недоведеність позивачем ціни природного газу за жовтень 2021 року.
Зазначає, що в порядку пункту 6.1 договору на постачання природного газу № 63/19-ЗАК від 10.01.2019 ціна 1000,00 кубічних метрів газу вказується в додаткових угодах до договору, втім позивачем відповідну додаткову угоду не долучено до позовної заяви.
Вважає також неналежним доказом наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій, оскільки такий не містить підпису особи, яка його склала. При цьому вказує, що наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат містить низку помилок, позаяк у серпні та вересні 2023 року, у червні та липні 2025 року мала місце дефляція, натомість позивачем суми, на які інфляційні втрати підлягали зменшенню, включені ним до розміру інфляційних втрат. 
Заперечує також щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважає їх неспівмірними із предметом позову. 
В обґрунтовування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій вказує, що позивач нарахував пеню, інфляційні втрати та 3 % річних у сукупному розмірі 81 663,62 грн, що становить 143 % від заявленої суми основного боргу. 
Звертає увагу на обставини виникнення заборгованості у період дії карантинних обмежень, запроваджених на всій території України у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), що істотно змінило умови здійснення господарської діяльності.
В подальшому, із запровадженням воєнного стану господарська діяльність відповідача зазнала істотного та системного ускладнення: зменшилася кількість укладених договорів за результатами процедур закупівель, скоротилися о6сяги замовлень і, відповідно грошові надходження, що унеможливило підтримання попереднього рівня виробничої діяльності. 
До того ж, повідомляє, що орендна плата у розмірі 20 000,00 грн на місяць є єдиним стабільним джерелом доходу відповідача, тоді як безпосередньо пекарня під його керівництвом фактично не функціонує, що унеможливлює самостійну виробничу діяльність та отримання прибутку від основного виду господарської діяльності. 
Таким чином стверджує, що стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат та 3% річних у сукупному розмірі 81 663,62 грн у заявленому розмірі матиме для нього вкрай обтяжливі наслідки, оскільки фактично призведе до покладення на суб`єкта малого підприємництва надмірного фінансового тягаря, який не відповідає реальним наслідкам порушення зобов`язання.
Окрім наведеного, зазначає, що на момент звернення позивача з позовною заявою до суду відповідач погасив приблизно 62 % 6оргу, що свідчить про часткове регулярне виконання зобов`язання та намір погашати заборгованість. При цьому, відповідачем вживались заходи щодо мирного врегулювання спору, натомість позивачем не було підписано мирову угоду.
Відповідь на відзив.
Позивачем не подано відповіді на відзив за правилами статті 166 ГПК України.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
10.01.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ост Пауер Індастрі" (далі також – постачальник) та фізичною особою-підприємцем Калашніковим Валерієм Володимировичем (далі також – споживач) укладено договір на постачання природного газу №63/19-ЗАК (далі – договір), за умовами якого постачальник зобов`язується постачати споживачу природний газ в необхідних для нього об`ємах (обсягах), а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу, у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором (пункт 1.1 договору).
Відповідно до пункту 6.1 договору ціна 1 000,0 кубічних метрів газу, що постачається та передається постачальником споживачу на умовах даного договору у календарному місяці, зазначається у відповідних додаткових угодах до цього договору.
Згідно з пунктом 6.5 договору, фактична сума (ціна) даного договору визначається шляхом складання вартості обсягів газу, переданого постачальником споживачу протягом строку дії даного договору. 
Відповідно до пункту 5.5 договору на підставі отриманих від споживача даних та/або даних Оператора ГТС, постачальник протягом 3-х робочих днів готує та надає споживачу два примірники акта приймання-передачі газу за розрахунковий період (зазначені в пункті 5.3 договору), підписані уповноваженим представником постачальника.
Пунктом 7.1 договору визначено, що споживач зобов`язаний здійснювати оплату газу, що передається за даним договором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в порядку, передбаченому пунктом 7.2. 
Згідно з пунктом 7.2 договору, розрахунки вартості газу, за відповідний розрахунковий період, визначаються згідно з пунктом 6.1 даного договору або додаткової угоди до даного договору, яка встановлює ціну газу за цей період, а оплата за газ здійснюється у наступному порядку: 
- 50 % вартості запланованого обсягу споживання газу до 15 числа місяця споживання;
- остаточний розрахунок за фактично використані обсяги газу в термін до 5-го числа місяця, наступного за місяцем споживання, відповідно до рахунку, наданого постачальником.
За змістом пунктів 7.3, 7.4 договору звірка розрахунків здійснюється сторонами на підставі відомостей по фактичну оплату вартості спожитого газу споживачем та акта прийому-передачі газу до 10 числа, наступного за звітним місяця. Указана звірка може бути оформлена актом звірки. Остаточний розрахунок здійснюється на підставі звірки розрахунків до 15 числа місяця, наступного за місяцем поставки.
Пунктом 8.1.1 договору визначено право споживача отримувати природний газ на умовах, визначених у цьому договорі. 
Відповідно до пункту 8.2.2 договору, споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений природний газ на умовах, визначених цим договором. 
Пунктом 9.1.1 договору передбачено право постачальника отримувати від споживача плату за поставлений природний газ. 
Згідно з пунктом 9.2.1 договору, постачальник зобов`язаний забезпечити безперервне постачання природного газу в порядку та на умовах, передбачених договором. 
Згідно з пунктами 12.1-12.3 договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань заданим договором сторони несуть відповідальність згідно з даним договором і чинним законодавством України.
У разі невиконання споживачем умов пунктів 7.2, 7.4, 7.5 даного договору постачальник має право вимагати від споживача сплати на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.
Пеня сплачується споживачем протягом 5 (п`ять) банківських днів з моменту отримання споживачем вимоги постачальника. У разі несплати пені у вказаний в цьому пункті строк споживач вважається таким, що має заборгованість заданим договором.
У разі непогашення заборгованості споживача за даним договором у строк, що перевищує один місяць з моменту її виникнення, постачальник має право в односторонньому порядку розірвати даний договір. При цьому споживач зобов`язаний протягом 5 (п`ять) банківських днів здійснити повний розрахунок за спожитий газ, відшкодувати всі понесені постачальником збитки та сплатити штрафні санкції відповідно до умов даного договору. Про розірвання даного договору постачальник повідомляє споживача рекомендованим листом з повідомленням.
Пунктом 14.4 договору встановлено позовну давність тривалість у 5 (п`ять) років.
Відповідно до пункту 16.1 договору такий набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і поширюється на відносини між сторонами, які виникли з моменту підписання та до 31.12.2019 включно, а в частині розрахунків за газ – до їх повного здійснення. 
Додатковою угодою № 13 від 12.12.2020 до договору сторони домовилися викласти пункт 16.1 договору в наступній редакції: "Договір вступає в силу з моменту його підписання і вважається пролонгованим на наступні роки на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не висловила бажання припинити дію цього договору не пізніше ніж за 30 днів до дати припинення, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення".
26.10.2021 між сторонами укладено додаткову угоду № 25 до договору, згідно з умовами якої пункт 6.1 договору викладено в наступній редакції: "6.1. З 01.11.2021 ціна за 1 000 куб.м, газу, який передається постачальником споживачу на умовах даного договору (надалі – "ціна газу"), в національній валюті України становить 29 835,00 грн, кім того ПДВ (20%) – 5 967,00 грн, порядок нарахування якого встановлюється згідно діючого законодавства України. Разом 35 802,00 грн. Вказана ціна діє за умови оплати повної вартості заявленого місячного обсягу газу в термін до 10-го числа місяця постачання. При недотриманні даної умови ціна встановлюється на рівні 36 000,00 грн за 1 000 куб.м, включаючи ПДВ". Додаткова угода № 25 набуває чинності 01.11.2021 і є невід`ємною частиною договору.
На виконання умов укладеного між сторонами договору у жовтні 2021 року постачальником передано, а споживачем прийнято 4,15376 тис.м.куб природного газу на загальну суму 122 544,23 грн (з ПДВ), що підтверджується актом передачі-прийому від 31.10.2021, підписаним постачальником та споживачем.
У листопаді 2021 року постачальником передано, а споживачем прийнято 0,78117 тис.м.куб природного газу на загальну суму 28 122,12 грн (з ПДВ), що підтверджується актом передачі-прийому від 30.11.2021, підписаним постачальником та споживачем.
За твердженням позивача, відповідачем частково виконано зобов`язання з оплати вартості переданого йому природного газу на суму 93 921,34 грн, на підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів справи виписку з банку АТ "Південний" про надходження грошових коштів на рахунок, а також розрахунок основного боргу станом на 23.12.2025.
Судом також встановлено, що позивачем направлялась на адресу відповідача претензія № 20/09 від 20.09.2023, натомість останнім зобов`язання за договором в повному обсязі не виконано, що стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Ост Пауер Індастрі" до суду з вимогою щодо стягнення з фізичної особи-підприємця Калашнікова Валерія Володимировича 56 745,01 грн залишку заборгованості разом з нарахованими 14 283,99 грн пені, 56 768,14 грн інфляційних втрат та 10 611,49 грн 3% річних.

ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ І ОЦІНКА СУДУ
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За положеннями частини 1 статті 173 Господарського кодексу України (тут і далі – в редакцій чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі – ГК України) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Аналогічні за змістом норми містяться і в статтях 509, 526 ЦК України.
До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.
Відповідно до частини 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.
В силу статті 712 ЦК України, частини 1 статті 265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1 статті 530 ЦК України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
При цьому, приписи частини 7 статті 193 ГК України та статті 525 ЦК України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами статті 629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Згідно із статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на виконання умов договору постачальник передав споживачу у жовтні 2021 року та листопаді 2021 року природний газ на загальну суму 150 666,35 грн, що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі природного газу. Натомість, відповідач отриманий природний газ оплатив частково. При цьому, судом встановлено розбіжність між вказаними сумами здійснених відповідачем оплат у розрахунку заборгованості станом на 23.12.2025, за яким відповідачем сплачено загальну суму 93 921,34 грн та випискою з банку АТ "Південний" по рахунку позивача, з якої вбачається здійснення оплати відповідачем в сумі 95 000,00 грн. Доказів зарахування 1 078,66 грн в погашення заборгованості за періоди, які не є предметом спору даної справи матеріали справи не містять. Відтак, суд доходить висновку про наявність у відповідача заборгованості за отриманий природний газ у жовтні – листопаді 2021 року в сумі 55 666,35 грн.
Доводи відповідача про недоведеність позивачем ціни природного газу за жовтень 2021 року не беруться судом до уваги, позаяк наявні в матеріалах справи докази свідчать про визнання відповідачем вартості переданого йому природного газу, зокрема і в жовтні 2021 року. Акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2021 підписаний відповідачем без зауважень та заперечень. Крім того, відповідно до відповіді від 23.10.2023 на претензію №20/09 від 20.09.2023 відповідач визнав заборгованість та просив позивача погодити йому реструктуризацію боргу.
Також, після звернення позивача з даним позовом до суду, відповідач виявляв намір щодо мирного врегулювання спору, на підтвердження чого матеріали справи містять проєкт мирової угоди, з якої також вбачається визнання відповідачем суми основного бору.
Таким чином, суд доходить висновку про доведеність позивачем наявності у відповідача заборгованості в розмірі 55 666,35 грн, яка належними доказами відповідачем не спростована, а тому позовна вимога щодо стягнення суми основного боргу підлягає до часткового задоволення у вказаному розмірі.
Щодо вимоги про стягнення пені.
У відповідності до частини 1 статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. 
Пунктом 1 статті 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. 
Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.
Частиною 6 статті 231 ГК України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. 
Відповідно до вимог статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Згідно з приписами статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 
Пунктом 12.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання споживачем умов пунктів 7.2, 7.4, 7.5 даного договору постачальник має право вимагати від споживача сплати на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.
Беручи до уваги обумовлений сторонами договору порядок здійснення остаточного розрахунку за фактично використані обсяги газу до 5-го числа місяця, наступного за місяцем споживання, розрахунок пені за прострочення оплати має здійснюватися по кожному акту приймання-передачі природного газу у відповідному місяці.
Суд, здійснивши розрахунок пені за прострочення оплати спожитого газу в жовтні 2021 року у період з 06.11.2021 по 05.05.2022, з урахуванням здійсненої відповідачем оплати 15.04.2022 в сумі 5 000,00 грн, зазначає, що сума такої складає 11 471,69 грн.
Суд, здійснивши розрахунок пені за прострочення оплати спожитого газу в листопаді 2021 року у період з 06.12.2021 по 05.06.2022 зазначає, що така становить 2 799,88 грн.
Таким чином, загальна сума пені, яка обґрунтована та правомірна заявлена становить 14 271,57 грн.
При вирішенні клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованої пені на 90% суд зазначає наступне.
За частиною 2 статті 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Згідно з частинами 1, 2 статті 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549 - 552 Цивільного кодексу України.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Так, статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто, неустойка – це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Окрім цього у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Відповідно до частини 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Частиною 3 статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 924/243/19).
Суд зауважує, що судова практика щодо застосування вказаних норм Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України наразі є усталеною (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17 від 03.04.2024 у справі №924/706/23 та багато інших) і відповідно до неї, при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):
- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;
- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;
- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;
- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;
- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 ГК України та статті 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236 - 238 ГПК України).
Верховний Суд в постанові від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19 зауважив, що суд може вирішити питання про зменшення розміру штрафних санкцій, процентів річних і за власною ініціативою, а не тільки за клопотанням заінтересованої особи. 
Суд звертає увагу і на те, що наявність у орендодавця можливості стягувати із орендаря надмірні грошові суми у вигляді штрафу та пені змінює їхнє дійсне правове призначення. Штраф та пеня мають на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не можуть становити непомірний тягар для орендаря і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для орендодавця, а для боржника – фактором втрати чи поглиблення його економічної (фінансової) неспроможності. Таку правову позицію викладено і в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 по справі № 7-рп/2013.
Суд також виходить з завдань господарського правосуддя, якими є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
На підставі викладеного, беручи до уваги доводи відповідача щодо ускладнення ведення господарської діяльності із запровадженням в України воєнного стану (зменшенням кількості укладених договорів за результатами процедур закупівель, скороченням о6сягів замовлень і, відповідно грошових надходжень), та наявністю єдиного стабільного доходу від орендної плати, який становить 20 000,00 грн на місяць, а також враховуючи, що відповідачем вживались заходи щодо поступового погашення існуючої заборгованості, з урахуванням розумного балансу приватних інтересів сторін у справі та із застосуванням принципу пропорційності, суд вважає за необхідне з власної ініціативи зменшити розмір нарахованої позивачем пені, що за встановлених обставин відповідатиме принципам розумності, справедливості та унеможливлюватиме ситуацію, коли штрафні санкції виступають каральною санкцією для боржника у зобов`язанні (відповідача у справі), покладаючи на неї несправедливо непомірний тягар, який є невідповідним обсягу порушеного зобов`язання.
При цьому, суд враховує також, що компенсаційний характер невиконання відповідачем зобов`язань за договором позивачем забезпечено додатково (крім пені) вимогами про стягнення з відповідача відсотків річних та втрат від інфляції, правова оцінка яким буде надана судом далі по тексту цього рішення суду.
З огляду на наведене, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, наведеним вище критеріям та з урахуванням розумного балансу приватних та публічних інтересів сторін у справі, принципу пропорційності, буде зменшення розміру пені до 10% в сумі 1 427,16 грн, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача; в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені слід відмовити.
Щодо вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з поданим позивачем розрахунком, за неналежне виконання умов договору в частині здійснення розрахунків за спожитий природній газ в жовтні та листопаді 2021 року, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 10 611,49 грн 3% річних та 56 768,14 грн інфляційних втрат.
Здійснивши перевірку поданого позивачем розрахунку за прострочене зобов`язання за жовтень 2021 року, суд встановив, що при обчисленні сум 3 % річних та інфляційних втрат позивачем не повною мірою враховано суми проведених відповідачем оплат, що призвело до завищення заявленої до стягнення суми інфляційних втрат. За результатом проведеного судом перерахунку, з урахуванням здійснених відповідачем оплат, обґрунтованими та документально підтвердженими є вимоги про стягнення 38 414,98 грн інфляційних втрат та 7199,86 грн 3% річних.
Здійснивши перевірку розрахунку інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання умов договору в частині здійснення розрахунків за спожитий природний газ в листопаді 2021 року, які становлять 17 288,91 грн інфляційних втрат та 3 411,64 грн 3%, суд зазначає що такий є обґрунтований та арифметично вірний.
Таким чином, загальний розмір інфляційних втрат за прострочення здійснення розрахунків за спожитий природний газ в жовтні та листопаді 2021 року становить 55 703,89 грн, 3% річних – 10 611,49 грн, а відтак позовна вимога в цій частині підлягає до задоволення судом. В частині вимоги щодо стягнення 1 064,25 грн інфляційних втрат належить відмовити, як заявленій без відповідного обґрунтування. 
При вирішенні клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованих інфляційних втрат та 3% річних на 90% суд враховує наступне.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19, сформулювала висновок про те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц також зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 конкретизовано правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 щодо застосування положень статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою частини 2 статті 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних.
Відтак нарахований позивачем у цій справі розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних, інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не підлягає зменшенню судом, а прохання відповідача у цій частині до задоволення не підлягає.
Інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати.
Компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 ЦК України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 також зазначила, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат.
Відтак нарахований позивачем у цій справі розмір інфляційних втрат не підлягає зменшенню судом, а клопотання відповідача у цій частині задоволенню не підлягає.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 1 статті 73 ГПК України унормовано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам – учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №645/5557/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Окрім того, суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України", в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги як обґрунтовано заявлені та документально обґрунтовані підлягають до часткового задоволення судом.
Розподіл судових витрат.
Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі статті 129 ГПК України покладаються на сторони у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до приписів частини 9 статті 129 ГПК України судовий збір в частині розгляду позовних вимог про стягнення пені, яка була зменшена судом, покладається на відповідача у справі.
Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. 
Відповідно до статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. 
За приписами частин 1-3 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 ГПК України).
Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою. 
Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.
Відтак, до матеріалів справи долучено договір про надання правничої допомоги №21/11/25 від 21.11.2025, додаток № 3 до договору про надання правничої допомоги, рахунок на оплату № 3 від 19.12.2025 та платіжну інструкцію № 1853 від 19.12.2025.
Відповідно до пункту 1.1 договору про надання правничої допомоги № 21/11/25, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ост Пауер Індастрі", як клієнтом та адвокатом Бочкором Анатолієм Петровичем, адвокат надає правничу допомогу клієнту з будь-яких питань, що стосуються прав та законних інтересів клієнта в межах умов цього договору (надалі - правнича допомога), в об`ємах визначених сторонами, а клієнт оплачує адвокату надані послуги.
Згідно з пунктом 2.3 договору про надання правничої допомоги № 21/11/25 перелік правничої допомоги, розмір гонорару, порядок обчислення, підстави для зміни розміру, порядок сплати, визначаються в замовленні, що є невід`ємною частиною даного договору.
Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2027. Додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами (пункти 5.1, 5.2 договору про надання правничої допомоги №21/11/25).
Відповідно до додатку № 3 від 19.12.2025 до договору про надання правничої допомоги № 21/11/25 до складу наданої адвокатом правничої допомоги включено:
- підготовка, підписання та подання до Господарського суду Закарпатської області позовної заяви до ФОП Калашнікова Валерія Володимировича (Споживач газу) про стягнення заборгованості за спожитий природний газ в розмірі 56 745,01 грн та штрафних санкцій;
- участь у судових засіданнях у Господарському суді Закарпатської області;
- підписання та подання до Господарського суду Закарпатської області, отримання у Господарському суді Закарпатської області всіх необхідних процесуальних та інших документів, пов`язаних із захистом Клієнта, передбачених чинним законодавством України та ГПК України;
- пред`явлення виконавчого листа у органи примусового виконання рішення суду у даній справі. Загальна вартість зазначеної правничої допомоги складає 10 000,00 грн.
При оцінці наданого позивачем переліку наданої адвокатом правничої допомоги суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 щодо питання застосування приписів частини 3 статті 126 ГПК України стосовно змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а саме учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Як уже зазначалося, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Проте, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Так, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19.
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 123-130 ГПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Водночас, суд звертається до правової позиції, що викладена у постанові Верховного суду від 12.01.2023 у справі № 908/2702/21 за якою під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 ГПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Тобто критерії, визначені частиною 4 статті 126 ГПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 ГПК України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2022 у справі № 922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19, від 18.03.2021 № 910/15621/19, від 07.09.2022 у справі № 912/1616/21 тощо (пункти 8.39-8.41 постанови Верховного Суду від 12.01.2023 у справі № 908/2702/21).
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду необхідно дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону №5076-VI врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Поряд з цим відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Оцінюючи докази на підтвердження наданої Товариству з обмеженою відповідальністю "Ост Пауер Індастрі" правової допомоги в розмірі 10 000,00 грн, суд, керуючись зазначеними вище принципами обґрунтованості судових витрат, їх неминучості та необхідності для розгляду даної справи, приходить до висновку, що адвокатом безпідставно включено в додаток № 3 до договору про надання правничої допомоги № 21/11/25 від 21.11.2025 такий вид правової допомоги як "Участь у судових засіданнях у Господарському суді Закарпатської області", оскільки розгляд справи № 907/1469/25 здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи виключно за наявними у ній матеріалами.
Щодо "Підписання та подання до Господарського суду Закарпатської області, отримання у Господарському суді Закарпатської області всіх необхідних процесуальних та інших документів, пов`язаних із захистом Клієнта, передбачених чинним законодавством України та ГПК України", суд зазначає, що дії пов`язані з оформленням та формуванням заяв по суті справи, їх направлення поштовими засобами не можуть бути віднесені до передбачених Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видів правничої допомоги, яка надається безпосередньо адвокатом клієнту.
Стосовно "Пред`явлення виконавчого листа у органи примусового виконання рішення суду у даній справі", суд зазначає, що ці витрати не підлягають відшкодуванню, оскільки матеріали справи не містять доказів фактичного надання вказаної послуги. Крім того, на момент розгляду справи стадія виконання рішення ще не настала, а підтвердження здійснення відповідних дій адвокатом відсутні.
З урахуванням викладеного, не підлягають покладенню на відповідача витрати за наведені вище надані адвокатом послуги.
Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає обґрунтованим, співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом Бочкором Анатолієм Петровичем робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданої відповідачеві правничої допомоги саме за розгляд даної справи в господарському суді 2 500,00 грн судових витрат на правничу допомогу, яка підтверджена документально, а саме:
- підготовка, підписання та подання до Господарського суду Закарпатської області позовної заяви до ФОП Калашнікова Валерія Володимировича (Споживач газу) про стягнення заборгованості за спожитий природний газ в розмірі 56 745,01 грн та штрафних санкцій.
Відповідно до частини 4 статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (окрім судового збору), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що за результатами розгляду даної справи судом ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог, документально підтверджені витрати відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн на підставі статті 129 ГПК України, покладаються судом на сторони у справі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При цьому, відповідно до приписів частини 9 статті 129 ГПК України судові витрати в частині розгляду позовних вимог про стягнення пені, яка була зменшена судом, покладається судом на відповідача у справі.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 129, 233, 236, 238, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Калашнікова Валерія Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ост Пауер Індастрі" (03067, м. Київ, вул. Шутова Полковника, буд. 16, корп. 2А, каб. 14, код ЄДРПОУ 41153710) 123 408,89 грн (сто двадцять три тисячі чотириста вісім гривень 89 коп.) заборгованості, з яких: 55 666,35 грн (п`ятдесят п`ять тисяч шістсот шістдесят шість гривень 35 коп.) основного боргу, 1 427,16 грн (одна тисяча чотириста двадцять сім гривень 16 коп.) пені, 55 703,89 грн (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот три гривні 89 коп.) інфляційних втрат та 10 611,49 грн (десять тисяч шістсот одинадцять гривень 49 коп.) 3% річних, а також 2 373,95 грн (дві тисячі триста сімдесят три гривні 95 коп.) на відшкодування сплаченого судового збору та 2 450,00 грн (дві тисячі чотириста п`ятдесят гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції у справі № 907/1469/25.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

Повне судове рішення складено та підписано 22.04.2026.

Суддя Д. Є. Мірошниченко