Справа №705/3096/16-ц
2/705/66/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2026 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі: 
головуючого – судді Піньковського Р.В. 
при секретарі Романовій О.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умань за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: ОСОБА_3 , про скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, 
У С Т А Н О В И В:
Представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, в обґрунтування зазначивши наступне. 
Батьком позивача 30.11.2006 було отримано державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , а 06.12.2006 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, який в подальшому був оскаржений в судовому порядку. 
Рішенням суду було відмовлено у скасуванні такого договору, але з відмінних підстав, ніж заявлені у цьому позові. Крім того, в судовому порядку оскаржувалося рішення сільської ради про виділення такої земельної ділянки ОСОБА_5 , але позов був залишений без розгляду, тобто недійсність такого рішення сільської ради судом не розглянуто. 
В подальшому, під час розгляду справи про оскарження договору купівлі-продажу ОСОБА_3 переоформила спірну земельну ділянку на свого племінника з метою в подальшому уникнути цивільно-правової відповідальності у віндикації земельної ділянки в разі задоволення позову. 
Первинними власниками будинковолодіння, розташованого на спірній земельній ділянці були ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , мати позивача по справі, по 1/2 частці кожен, і вказана земельна ділянка була закріплена саме за цим будинком. Після смерті матері позивача, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , прийняли спадщину, що підтверджується відповідними свідоцтвами про право на спадщину за законом і на момент виділу земельної ділянки державним актом власниками будинковолодіння АДРЕСА_1 стали: ОСОБА_5 – 1/2 ідеальна частка та по 1/4 ідеальній частці позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_7 
ОСОБА_5 , всупереч вимог закону, без реального поділу будинку та без згоди співвласників, здійснив поділ земельної ділянки, отримав акт погодження меж, на підставі якого і було винесено оскаржуване рішення сільської ради, та на підставі таких нечинних документів, в подальшому розпорядився нібито виділеною йому у натурі земельною ділянкою, уклавши договір купівлі-продажу з ОСОБА_3 . При цьому, згідно такого самовільного виділу земельної ділянки, частина нерухомого майна, належного співвласникам ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , залишилася на території земельної ділянки, яка нібито належала ОСОБА_5 . 
Згідно погосподарської книги більша частина спірної земельної ділянки належала ОСОБА_6 і у них не вилучалася, а тому можна зробити висновок, що оформлення ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку було вчинено всупереч вимог чинного законодавства. При цьому, матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки містять довідку сільської ради про відсутність на земельній ділянці будь яких споруд чи будівель, що не відповідає дійсності, оскільки відповідно до плану меж частина споруд, належних ОСОБА_6 , розташована на саме цій частині спірної земельної ділянки. Також внаслідок незаконного поділу земельної ділянки у законних власників ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , а також ОСОБА_5 , виникли перешкоди навіть у можливості заїзду до своєї земельної ділянки для її використання за призначенням. 
Після так званого розподілу земельної ділянки у власності ОСОБА_6 під ріллею перебуває лише 0,1517 га, що менше ідеальної долі на будинковолодіння, з урахуванням того, що Ласкаві, як співвласники, не надавали та не підписували погодження. 
Як передбачено вимогами ст. 155 ЗК України у разі видачі органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
При розгляді судом питання спору щодо договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, не було взято до уваги усіх доказів у справі, а саме безпідставно не враховано даних погосподарських книг, які мали б вирішальне значення для прийняття рішення, але разом з цим, судом 13.10.2015 прийнято рішення, яке набрало законної сили, а тому є обов`язковим для виконання, яким позовні вимоги задоволено частково та визнано недійсним рішення Роднинківської сільської ради від 02.11.2006 в частині виділення в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розміром 0,17 га по АДРЕСА_1 . Також визнано недійсним державний акт про право власності на землю серії ЯГ № 636517 від 30.11.2006, та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2006, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , з моменту його посвідчення. 
Тобто, факт порушення прав, в тому числі і позивача по справі ОСОБА_1 , вищевказаним рішенням підтверджено. Крім того, оскільки рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого у ОСОБА_8 виникло право власності на земельну ділянку, було скасовано, то у нього не було повноваження розпоряджатися земельною ділянкою.
У зв`язку з цим, позивач вимушена звернутися до суду з цим позовом для захисту своїх прав та просить суд витребувати з чужого незаконного володіння – володіння ОСОБА_2 , земельну ділянку розміром 0,17 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7124386700:01:002:1094. 
Під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про зміну предмету позову, в якій зазначила про те, що спірна земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , аж до моменту проведення одноособово (без згоди інших співвласників та без реального поділу будинку, без поділу закріпленої за будинковолодінням земельної ділянки) передачі земельної ділянки сільським головою ОСОБА_5 , перебувала у користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , та відповідно до вже на сьогоднішній день діючого законодавства, ЗК України 2001 року, не вилучалась з користування ОСОБА_6 . 
У даному випадку, при здійсненні передачі ОСОБА_5 земельної ділянки, який не був єдиним землекористувачем, а тому і не мав права на спрощену процедуру приватизації земельної ділянки, у відповідності до ст. 118 ЗК України, орган місцевого самоврядування перевищив свої повноваження. 
Техдокументація була виготовлена лише 30 листопада 2006 року, тобто безпосередньо перед продажем. ОСОБА_5 подав заяву про виділення йому у власність земельної ділянки розміром 0,17 га до Родниківської сільської ради, однак сільська рада, приймаючи рішення про виділення вказаної земельної ділянки, фактично в обхід установленого законодавством порядку («Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб», що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502) визначила цільове призначення ділянки – для ведення селянського господарства. В послідуючому, в зв`язку з таким порушенням, а саме не виділенням земельної ділянки за згодою співвласників та її поділ, порушені права ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , так як інша земельна ділянка розміром 0,2073 га, рахується під будівлями – 0,0015 га, рілля – 0,1517 га, двір – 0,0435 га. У відповідності до кадастрового плану земельної ділянки відповідачу по справі належить земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,1700 га, а позивачам № НОМЕР_2 – площею 0,2072 га. У ОСОБА_6 під ріллею перебуває лише 0,1517 га, що менше ідеальної долі на будинковолодіння, крім того, фактично ОСОБА_5 також з цієї земельної ділянки повинна виділятись для обслуговування будинку та будівель і споруд земельна ділянка розміром відповідно частці в будинковолодінні. 
Як згідно вимог земельного законодавства діючого на момент виникнення правовідносин, так і на теперішній час, при переході права власності на будівлю також переходить і право користування земельною ділянкою або її частиною. 
Відповідно до ст. 91 ЗК УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин по користуванню спірною земельною ділянкою співвласниками частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , порядок користування земельною ділянкою визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток у спільній власності на будинок. 
Як зазначалося раніше, порушення порядку відведення, передачі у власність та продажу земельної ділянки, вказують на порушення також принципу єдності земельної ділянки з об`єктами нерухомості – будівлями та спорудами, які на ній розташовані, у зв`язку з чим, рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.10.2015, яке набрало законної сили, скасовано рішення Родниківської сільської ради Уманського району Черкаської області від 02.11.2006 № 4-10/V в частині виділення в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства розміром 0,17 га по АДРЕСА_1 , державного акту про право власності на земельну ділянку, а також договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки. 
Після неправомірного набуття ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 , їй було видано державний акт про право власності на земельну ділянку, було здійснено його державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі. 
З визнанням рішення органу місцевого самоврядування про приватизацію спірної земельної ділянки недійсним та скасування державного акту підлягає скасуванню і сама реєстрація даного державного акту. 
Разом з тим, за час судового розгляду спору між ОСОБА_7 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а потім ОСОБА_2 , модифікувалось земельне законодавство України про державну реєстрацію речових прав, зокрема введено в дію Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». 
Для відновлення прав позивача у справі після вирішення спору Уманським міськрайонний судом та скасування рішення органу місцевого самоврядування слід скасувати державну реєстрацію дій, що визнані судом недійсними, а саме державну реєстрацію державного акту про право власності на земельну ділянку розміром 0,17 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7124386700:01:002:1094 в Державному земельному кадастрі та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі прав за ОСОБА_2 . 
У зв`язку з цим, просить суд вважати вірними наступні позовні вимоги.
Просить суд скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку розміром 0,17 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7124386700:01:002:1094 в Державному земельному кадастрі України. 
Скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку розміром 0,17 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 кадастровий номер 7124386700:01:002:1094, в Державному реєстрі прав на ОСОБА_2 . 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, від представника відповідача ОСОБА_9 на адресу суду надійшов відзив, у якому повідомляє, що ОСОБА_3 не визнає позовні вимоги у повному обсязі і просить відмовити позивачу повністю, в обґрунтування зазначивши наступне. 
Станом на момент відкриття спадщини після смерті матері позивача, а саме станом на 28.04.1989, діяла норма закону, яка не передбачала переходу права користування присадибною земельною ділянкою при переході права на будинок чи іншу споруду. Тобто перехід права власності на жилий будинок, розташований у сільському населеному пункті, не тягне за собою переходу права користування присадибною земельною ділянкою. Надання присадибної земельної ділянки особі, до якої перейшло право власності на жилий будинок, провадиться на загальних підставах відповідно до вимог чинного на той час законодавства. 
Крім того, на той час діяла норма закону, яка скасовувала приватну власність на землю.
Для отримання присадибної земельної ділянки у користування, особи, які мали такий намір, мали звертатися на загальних підставах, тобто у вказаній ситуації позивач ОСОБА_1 мала звернутися до Родниківської сільської ради із відповідною заявою, що нею зроблено не було. 
У відповідності до довідки Родниківської сільської ради від 10.03.2018, під час приватизації ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,17 га по АДРЕСА_1 ніхто, крім ОСОБА_4 , не проживав у даному будинку і земельною ділянкою не користувався. ОСОБА_1 до сільської ради стосовно надання їй земельної ділянки не зверталася і податку на земельну ділянку не платила, що, на його думку, вказує на те, що у ОСОБА_1 , а також і у її брата ОСОБА_7 не виникло право на землю, на яку вона безпідставно претендує.
Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27.03.2013, яке залишено в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11.07.2013, ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , відмовлено у позові до ОСОБА_3 , про визнання незаконним поділу земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про права власності на землю. У відповідності до вимог чинного законодавства рішення, яке набрало законної сили не підлягає доказуванню, а тому в даній ситуації є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.10.2015, на яке посилається позивач у цій справі, прямо суперечить вищевказаному рішенню про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , тобто при його прийнятті, не було враховано обов`язковість рішення, яке набрало законної сили, а саме не взято до уваги та не враховано, що у ОСОБА_1 та у ОСОБА_7 відсутнє право на землю по АДРЕСА_1 . У зв`язку із зазначеним, вважає, що рішення на яке посилається позивач, не відповідає вимогам процесуального законодавства в частині законності та обґрунтованості, до того ж, відсутність права на землю крім рішення суду, заперечується Законом. 
Тобто, суд при розгляді цієї справи має керуватися основним Законом та взяти до уваги, що на момент виникнення у ОСОБА_1 права на частку у будинку по АДРЕСА_1 не виникло право на землю, на якій цей будинок розташований.
Право власності на будинковолодіння позивач по справі ОСОБА_1 та її брат ОСОБА_7 набули, прийнявши спадщину за законом після смерті їх матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і право на отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно у позивача ОСОБА_1 виникло 28 вересня 1990 року. Цивільної дієздатності вона набула у 1996 році. Тобто ОСОБА_1 мала можливість не менше як за 21 рік звернутися до суду з таким позовом.
Позивач вказує, що були порушені її права, оскільки вона прийняла спадщину у виді житлового будинку, а отже, прийнявши спадщину, вона була обізнана про нібито порушення її прав. Тобто, можна вважати, що позивач пропустила визначений законом строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, у зв`язку з чим, він просить застосувати наслідки пропуску позовної давності, як підставу відмови у позові і, у зв`язку із цим, відмовити у задоволенні позову. 
Крім того, наголошує, що усі можливі претензії у адміністративному чи у цивільному провадженні уже розглядалися усіма судами, усіх інстанцій і з однаковим результатом – негативним як для ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , так і їхнього представника ОСОБА_4 , що також є підставою для відмови у задоволенні позову, та буде узгоджуватися із прийнятими раніше рішеннями судів та буде законним. 
Також вважає, що при зверненні до суду з цим позовом, позивач та її представник зловживають своїми правами. Так, позовна заява датована 2014 роком, але у цьому ж році до суду подана не була. Позовна заява підписана представником позивача Василенком В.П., до того часу, коли довіреність на його ім`я видана ще не була, тобто без отримання відповідних повноважень. 
Разом з тим, зазначає, що хоча і на момент звернення до суду з позовом у 2016 році, тобто коли довіреність уже мала місце, не змінює фактичну дату складання та підписання позовної заяви у 2014 році. 
Крім того, беручи до уваги зміст довіреності, випливає, що довіреність Ласкавої Н.Л. містить повноваження представництва інтересів та не містить права повіреного ОСОБА_4 підписання від імені ОСОБА_1 процесуальних документів, згідно вимог цивільно-процесуального законодавства, у тому числі підписання і позовної заяви, тому ОСОБА_4 не наділений правом підписання будь яких процесуальних документів від імені довірителя з моменту складання та посвідчення довіреності по сьогоднішній день. 
З цієї підстави, вважає, що підпис ОСОБА_4 не має юридичного значення, тобто є нікчемним та є неналежно оформленою від початку її складання. 
Виходячи зі змісту довіреності, довіритель ОСОБА_1 надала ОСОБА_4 повноваження на розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 , та оформити право власності на земельну ділянку, на якій він знаходиться. Тобто, земельну ділянку на якій розташований будинок, а тому враховуючи обставини на момент надання довіреності, до будинку відноситься лише земельна ділянка площею 77,0 кв.м, про що сам представник позивача надав технічний паспорт, а іншої земельної ділянки не існує. 
Таким чином, доведеним є те, що довіритель не уповноважувала повіреного Василенка В.П. на вчинення дій щодо будь якої іншої земельної ділянки, а не тієї, на якій розташований будинок, у тому числі, про яку ОСОБА_4 , як довіритель заявляє у позовних вимогах.
Вважає, що за таких обставин, ОСОБА_4 , підписавши від імені ОСОБА_1 позовну заяву, вийшов за межі своїх повноважень, тому підпис ОСОБА_4 є підписом неповноважної особи, як у первісній позовній заяві, так і заяві про зміну предмету позову, що, на його думку, крім того, є кримінальним правопорушенням. 
Також вважає, що суд має взяти до уваги, що особисто позивач ОСОБА_1 жодного разу не була особисто присутня у судових засіданнях при розгляді усіх справ, що вважає недивним, оскільки по суті та в межах прав повіреного, ОСОБА_1 земельна ділянка, яка поруч із будинком не цікавить.
ОСОБА_1 не уповноважувала ОСОБА_4 на процесуальні дії з правом підпису від її імені, а сам Василенко ВП. ОСОБА_1 про це ніколи не повідомляв, при цьому, вперте небажання ОСОБА_4 та іншого представника ОСОБА_10 , щодо особистої присутності ОСОБА_1 в судовому засіданні, також дає ґрунтовні підстави вважати, що ОСОБА_1 , взагалі не знає про існування такого спору. 
Більше того, сама довіреність є частково нікчемною, оскільки ОСОБА_1 є лише співвласником будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, тоді як довіреність видана на розпорядження усім будинком від імені ОСОБА_1 , як єдиного власника будинку, що є за межами можливого представництва та наявного права у довірителя. 
Також представник зазначає про те, що довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , не містить посилань на можливість передоручення будь яких прав іншій особі, тобто фактично у вказаному випадку відсутні підстави повноважень представника ОСОБА_10 у цій справі. Угода про надання правової допомоги укладалася між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 та не містить посилання на згоду ОСОБА_1 на представництво її інтересів ОСОБА_10 . Незрозумілим є той факт, чи взагалі ОСОБА_1 обізнана про таку угоду та чи довіряє вона ОСОБА_10 .
Звертає увагу суду на те, що у випадку передоручення, основна довіреність вилучається згідно вимог Інструкції. Адвокат не має права приймати участь у справі не зустрівшись із клієнтом, не узгодивши із ним правову позицію та не підписавши з ним угоду. Таким чином, законної підстави на представництво адвокатом Прудивусом М.А. інтересів ОСОБА_1 немає та він не є представником ОСОБА_1 чи будь якої сторони у цій справі. 
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, від представника третьої особи ОСОБА_11 до суду надійшли письмові пояснення, у яких зазначає про те, що його довіритель позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на наступне. 
Вважає, що позов суперечить матеріальному праву та фактичним обставинам; рішенню Уманського міськрайонного суду від 27.03.2013 за позовом ОСОБА_4 , який так само діяв в інтересах ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Поліщук Наталія Леонідівна, Родниківська сільська рада – про визнання незаконним поділу земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право власності на землю; порушено процесуальне право; крім того, просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та вказує, що позивач зловживає довірою суду та намагається ввести суд в оману.
Представник третьої особи зазначає, що «закон заперечує» права позивача на земельну ділянку, що є окремою підставою для відмови у позовних вимогах в силу діючого законодавства в часі, на момент якого позивач пов`язує, нібито виникнення у неї права на землю. 
Так, на момент відкриття спадщини після смерті матері позивача – ІНФОРМАЦІЯ_1 , діяла норма Закону, яка не передбачала переходу права користування присадибною земельною ділянкою при переході права на будинок, забудову чи споруду.
Для отримання земельної ділянки у користування, особи, які мали такий намір, мали звертатися на загальних підставах, а в даному випадку позивач ОСОБА_1 мала звернутися до Родниківкської сільської ради, що зроблено нею не було. 
Відповідно до довідки Родниківської сільської ради від 10.03.2018, під час приватизації ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,17 га по АДРЕСА_1 , ніхто, крім ОСОБА_4 не проживав у даному будинковолодінні і земельною ділянкою не користувався. ОСОБА_1 до Родниківської сільської ради стосовно надання їй земельної ділянки – не зверталася і податку за земельну ділянку не платила, що, на його думку, вказує на те, що у ОСОБА_1 , так і у її брата ОСОБА_7 не виникло право на землю, на яку вона претендує з надуманих підстав. 
Рішенням Уманського міськрайонного суду від 27.03.2013, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11.07.2013, відмовлено у позові ОСОБА_4 , який так само діяв в інтересах ОСОБА_7 і ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Поліщук Наталія Михайлівна, Родниківська сільська рада, про визнання незаконним поділу земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право власності на землю. Вказане рішення суду набуло законної сили і відповідно до ч 3 ст. 61 ЦПК України в минулій редакції та ч. 2 ст. 82 ЦПК України в діючій редакції, не підлягає доказуванню. 
У зв`язку з зазначеним, вважає, що підстав для розгляду цієї справи немає. 
Також, представник третьої особи вказує на те, що рішення Уманського міськрайонного суду від 13 жовтня 2015 року, на яке посилається представник позивача у цій справі, прямо суперечить іншому, вищезазначеному рішенню Уманського міськрайонного суду від 27.03.2013, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11.06.2013, оскільки у рішенні суду від 13.10.2015, не враховано обов`язковість рішення Уманського міськрайонного суду від 27.03.2013, не врахована відсутність у ОСОБА_1 та ОСОБА_7 права на землю по АДРЕСА_1 , як такого, і суд неповно дослідив обставини справи, тому рішення не відповідає вимогам процесуального законодавства в частині законності та обґрунтованості, до того ж, відсутність права на землю окрім рішення суду, заперечується Законом – ст. 106-1 ЗК УРСР на момент відкриття спадщини, через що неможна вважати законним рішення суду від 13 жовтня 2015 року у справі № 705/5414/14-ц. 
В даному випадку суд повинен керуватись основним законом – Конституцією України, яка передбачає верховенство права та повинен діяти на підставі та в спосіб визначений законами і Конституцією України, а відповідно до закону, тобто до ст. 106-1 ЗК України, на момент виникнення у ОСОБА_1 права на частку, у будинку АДРЕСА_1 – не виникло право на землю. 
ОСОБА_1 , як і її брат ОСОБА_7 , не зверталася до сільської ради із заявою про надання земельної ділянки у користування, не проживала у даному будинку, а тому ніяких прав на землю за вказаною адресою не набула. 
Крім того, вважає, що позивач звертаючись до суду з цим позовом, пропустила встановлений законом строк позовної давності, враховуючи наступне. 
Як зазначено у матеріалах справи, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її брат ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є співвласниками будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 та отримали свідоцтво про право на спадщину, датоване 01 грудня 1989 року. Право на отримання свідоцтва про право виникло 28 вересня. 
ОСОБА_1 , 1978 року народження, набула повної цивільної дієздатності у 1996 році. Тобто враховуючи, відкриття спадщини через свого законного представника 28 квітня 1989 року, після виникнення права на отримання свідоцтв про право на спадщину 29 жовтня 1989 року, після фактичного отримання свідоцтва про право на спадщину 01.12.1989 та після досягнення свого повноліття із 04.06.1996, вона мала можливість впродовж не менше 21 року звернутися до суду за захистом своїх невизначених, оспорюваних чи порушених прав, якщо такими вважала, через представників та особисто. 
Позивач зазначає у цій позовній заяві, що на її думку, були порушені її права, оскільки відкрита спадщина, отже вона знала і здійснюючи право власності зобов`язана була знати про це не зараз, а з моменту набуття права на частку в будинку по АДРЕСА_1 , тобто із 01 лютого 1989 року. 
До суду позов було подано у 2016 році, тобто з моменту, як вважає позивач, у неї виникло право і воно було порушене 1989 року (1996року з набуттям повноліття) і до моменту звернення до суду минуло 27 років, а з набуттям ОСОБА_1 повноліття – 20 років. 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 травня 2014 року встановлено пропуск позовної давності щодо оскарження рішення Родниківської сільської ради про передачу даної земельної ділянки попередньому власнику. Суд зазначив, що рішення Родниківської сільської ради від 02.11.2006 оскаржувалося у квітня 2010 року. 
Тому у даній ситуації просить застосувати наслідки пропуску позовної давності, як підставу відмови у позові. 
Також наголошує, що окремої уваги заслуговує те, що від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 неодноразово подавалися ідентичні позови, у задоволенні яких в усіх випадках було відмовлено, а один із позовів при перегляді судом касаційної інстанції, був залишений без розгляду, у зв`язку із пропущенням строків позовної давності. 
Також звертає увагу, що усілякі претензії в адміністративному чи у цивільному провадженні уже розглядалися судами усіх інстанцій із однаковим результатом – негативним як для ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , так і для їхнього представника ОСОБА_4 , тому просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, що буде узгоджуватися з рішеннями інших судів. 
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, від представника позивача ОСОБА_10 надійшла письмова заява, у якій просить суд розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність позивача по справі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку.
Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла. 
Суд, врахувавши позицію сторін, викладену у заяві, відзиві та письмових поясненнях, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Судом встановлено, що згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_7 до Родниківської сільської ради Уманського району Черкаської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договорів купівлі продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, позовні вимоги були задоволені частково. 
Визнано недійсним рішення Родниківської сільської ради Уманського району від 02 листопада 2006 року № 4-10/V «Про розгляд заяв громадян» в частині виділення в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства розміром 0,17 га по АДРЕСА_1 . 
Визнано недійсним державний акт про право власності на землю серії ЯГ № 636517 від 30 листопада 2006 року, виданого ОСОБА_5 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06 грудня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , з моменту його посвідчення.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про визнання недійсним державного акту на право власності на землю серії ЯГ № 636597 від 10 січня 2007 року, що виданий на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 грудня 2006 року ОСОБА_3 та про витребування з володіння ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , розміром 0,17 га, кадастровий № 7124386700:01:002:1094 – відмовлено. 
У відповідності до даних земельно-кадастрової книги АДРЕСА_1 , наявний запис за № 188 на сторінці 96, про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 є власниками по 1/4 земельної ділянки на підставі рішення № 12/21 від 01.04.1994. Також наявний запис № 187 про те, що на підставі договору від 04.10.2013 власником земельної ділянки 0,1700 га є ОСОБА_2 . Попереднім власником цієї земельної ділянки зазначені ОСОБА_5 (земельна ділянка розміром 0,25 га) та ОСОБА_3 . 
Вказане також підтверджується копією договору купівлі-продажу, укладеного 04 жовтня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Кравчук Т.І., зареєстрованим в реєстрі за № 2-2601, згідно якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,1700 га, розташовану в АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7124386700:01:002:1094. У договорі зазначено, що вказана земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ № 636597, виданого Уманський районним відділом земельних ресурсів Черкаської області 16.05.2006 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Поліщук Н.М. 06.12.2006 за реєстром № 6052, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 2721370, згідно витягу виданого ОСОБА_13 , державним реєстратором Уманської міської державної нотаріальної контори 04.10.2023 за № 10272825. 
У п. 2.2 вказаного договору зазначено, що продавець стверджує, що на момент укладення цього договору вказана вище земельна ділянка не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, відносно неї не укладено будь яких договорів тощо, та треті особи не мають прав на цю земельну ділянку. 
Згідно державного акту серії ЯГ № 636597, виданого 10.01.2007 Уманським районним відділом земельних ресурсів, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.12.2006, зареєстрованого в реєстрі за № 6052 Уманського районного нотаріального округу, є власником земельної ділянки площею 0,1700 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01072940009. 
Також, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 636517, виданого 30.11.2006 Уманським районним відділом земельних ресурсів, що був визнаний недійсним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.10.2015 у справі № 705/5414/14-ц, ОСОБА_5 на підставі рішення Родниківської сільської ради від 02.11.2006 за № 4-10/5, є власником земельної ділянки площею 0,1700 га, розташованої по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства. 
Згідно довідки Уманського районного відділу земельних ресурсів від 04.12.2006 за вих. № 1843/01-14, на використання земельної ділянки в адмінмежах Родниківської сільської ради в межах населеного пункту с. Родниківка площею 0,1700 га, яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 636517 ОСОБА_5 , обмеження (обтяження) та земельні сервітути не зареєстровані. Земельна частка (пай) не приєднана до даної земельної ділянки. 
Згідно акту щодо погодження меж земельної ділянки, підписаного сільським головою с. Родниківка Уманського району Черкаської області ОСОБА_14 , складеного 02.11.2006 у присутності замовника ОСОБА_5 , представника земельно-кадастрового бюро та одного із землевласників суміжних земельних ділянок ОСОБА_15 , було погоджено розміри земельної ділянки 0,1700 га. На вказаному акті наявна схема земельної ділянки та її кадастровий план із зазначенням кадастрового номеру земельної ділянки 7124386700:01:002:1094. Призначення земельної ділянки – для ведення особистого селянського господарства. 
У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Родниківською сільською радою Уманського району Черкаської області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис № 46. 
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 27 червня 2007 року державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори Востриковою О.І. у спадковій справі № 787/2006, зареєстрованого в реєстрі за № 2772, спадкоємцем майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , є його син ОСОБА_4 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається із 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , належного спадкодавцю на підставі свідоцтва № НОМЕР_4 про право власності, виданого виконкомом Уманської райради 25.05.1988, зареєстрованого в Уманському виробничому підрозділі Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації під № 333, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 14998355 від 22.06.2007, розташованого на землі Родниківської сільської ради Уманського району. На вказаній земельній ділянці розташований один житловий будинок «А», житловий будинок 32,6 кв.м, заг.площею 49,8 кв.м, літня кухня-сарай «Б», «Б1», погріб «В», огорожа № 1, хвіртка № 2, ворота № 3. 
Відповідно до архівного витягу, сформованого архівним відділом Уманської районної державної адміністрації 04.04.2014 за № 04-05/66, з протоколу 12 сесії сільської ради народних депутатів ХХІ скликання Родниківської сільської ради від 31 березня 1994 року, слухали: про закріплення земельних ділянок, які знаходяться у користуванні громадян станом на 01.04.1994, вирішили: закріпити земельні ділянки, які знаходяться у користуванні громадян станом на 01.04.1994. Підставою прийняття такого рішення зазначено: ф. 38, оп. 1, спр. 529, арк. 1, 2, 8. 
Згідно земельнокадастрової книги присадибних земельних ділянок особистого користування, наявні записи за порядковими номерами 141, 142, відповідно до яких зазначені особи, яким надана земельна ділянка за номером НОМЕР_5 , а саме: 
- за номером НОМЕР_6 записано – ОСОБА_5 з поміткою 164 1/2, розмір ділянки - 0,01, який перекреслено, також перекреслено розміри: 0,25 та 0,1700. Також, закреслено ПІБ ОСОБА_5 із зазначенням нового користувача – ОСОБА_3 , та розміру земельної ділянки – 0,1700. У графах «підстави виникнення права користування присадибною ділянкою» та «примітки» наявні записи «№12/21 01.04.94», що відповідає рішенню 12-ї сесії сільської ради народних депутатів ХХІ скликання Родниківської сільської ради від 31.03.1994 про закріплення земельних ділянок, які знаходяться у користуванні громадян станом на 01.04.1994; а також договір купівлі-продажу від 06.12.06 та 10.01.07. 
- за номером 142 записано – ОСОБА_7 та ОСОБА_16 з поміткою 164 , розмір земельної ділянки 0,01, у графі підстава виникнення також зазначено «№ 12/21 від 01.04.94. 
Згідно справи № 409 на домоволодіння АДРЕСА_1 , наявний схематичний план земельної ділянки, датою складання якого вказана 17.04.2007, власниками зазначені: ОСОБА_5 – 1/2, ОСОБА_1 – 1/4 та ОСОБА_7 – 1/4. 
Також, у справі наявне свідоцтво про право на спадщину за законом від 01 грудня 1989 року, видане приватним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори Кучер Е.І., у відповідності до якого спадкоємцями майна ОСОБА_12 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , є в рівних частках кожен: неповнолітні діти: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається із: 1/2 частки житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Уманською районною державною нотаріальною конторою 19.10.1988 за реєстром № 1869, зареєстрованого в БТІ м. Умані, під № НОМЕР_7 та довідки – характеристики БТІ м. Умані № 879 від 02.11.1989. Будинковолодіння складається із житлового будинку та надвірних споруд: сараю «Б», погрібу «Д», огорожі № 1, хвіртки № 2, воріт № 3, що розташовані на присадибній земельній ділянці. Згідно відмітки на цьому свідоцтві право власності на 1/2 вказаного будинковолодіння зареєстроване за ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . 
Згідно постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24.10.2012 у справі № 2318/4078/12, провадження № 2а/2318/206/12, за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_17 до Родниківської сільської ради Уманського району, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яка набрала законної сили 05.11.2012, позов задоволено та визнано протиправними і скасовано окремі положення рішення Родниківської сільської ради Уманського району Черкаської області від 02.11.2006 № 4-10/V «Про розгляд листів, заяв громадян, а саме: положення пункту 6 вказаного рішення в частині передачі в приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства громадянину ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , розміром 0,17 га. 
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 1869, виданого 09.10.1987 державним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Кучер Е.І., на підставі заповіту, посвідченого секретарем Родниківської сільської ради народних депутатів Уманського району Черкаської області, спадкоємцями майна ОСОБА_18 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 , в рівних частках є: ОСОБА_12 та ОСОБА_5 . Спадкове майно за цим свідоцтвом, складається із житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
У відповідності до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 , складеного станом на 17.04.2007, власниками зазначені: ОСОБА_5 із зазначенням розміру частки – 1/2, яка в подальшому перекреслена і вказано – 0, а також ОСОБА_1 та ОСОБА_7 по 1/4 частці кожен, та ОСОБА_4 , розмір частки – 1/2, право власності ним набуто на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.06.2007.
Як вбачається з матеріалів справи, після надходження первісної позовної заяви ОСОБА_1 ухвалою суду у відкритті провадження по справі було відмовлено в зв`язку з тим, що наявне рішення Уманського міськрайонного суду від 13.10.2015, яке набрало законної сили та яке позивачем додано до позовної заяви в підтвердження позовних вимог, і суд зазначив, що вказані справи є тотожними, а саме стосуються одного і того самого предмету позову та один і тих самих учасників судового розгляду. 
Судом апеляційної інстанції таке судове рішення було скасовано, оскільки не вважаються тотожними спори, які співпадають за предметом і підставою, але пред`явлені зі зміненим суб`єктним складом. 
За вказаних обставин, суд не бере до уваги посилання представника відповідача та представника третьої особи на те, що даний спір між сторонами вирішено, оскільки зазначеним обставинам судом була дана правова оцінка. 
Представник відповідача та представник третьої особи у відзиві та письмових поясненнях також посилалися на наявність судового рішення від 27.03.2013 у справі за позовом ОСОБА_4 діючого в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Поліщук Н.М., Родниківська сільська рада Уманського району Черкаської області, про визнання незаконним поділу земельної ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту про право власності на землю, яке набрало законної сили згідно ухвали Черкаського апеляційного суду від 11.07.2013 та яким у задоволенні позову відмовлено. 
Суд звертає увагу, що згідно зазначеного рішення суду від 27.03.2013 підставою для відмови в задоволенні позову, між іншим, стало те, що звертаючись до ОСОБА_3 з позовним вимогами про визнання незаконним поділу земельної ділянки, що проведений актом погодження меж від 20 листопада 2006 року, позивачі не довели, яким чином даний відповідач порушила їх права, оскільки з даного акту вбачається, що він складений на замовлення ОСОБА_5 , права і обов`язки після смерті якого успадкував ОСОБА_4 , а тому не була доведена причетність ОСОБА_3 до порушення прав позивача. 
Разом із цим, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.10.2015, на яке посилається позивач, набрало законної сили та учасниками справи, якими були ОСОБА_19 та ОСОБА_2 , не оскаржувалося, але на час розгляду даної справи фактично не виконано, оскільки відомості щодо права власності на спірну земельну ділянку, внесені до відповідних реєстрів прав власності, які фактично не відповідають дійсності, враховуючи вказане рішення суду, не виключені та реєстрація таких прав не скасована. 
Згідно із частиною четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновки про те, що: «преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта».
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19), згідно з якими преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.
Як встановлено судом, згідно Державного земельного кадастру України, наявний запис про існуючу реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7124386700:01:002:1094, площею 0,17 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_8 ) на підставі договору купівлі-продажу, виданого Уманською міською державною нотаріальною конторою 04.10.2013 за номером 2-2601. 
Також, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7124386700:01:002:1094, площею 0,17 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 6421102 від 04.10.2013, прийнятого нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Кравчук Т.І.
При цьому, такі відомості внесені 04.10.2013, тобто до набрання законної сили рішенням суду від 13.10.2015 про визнання недійсним рішення сільської ради про передачу у власність ОСОБА_5 земельної ділянки, та в подальшому вчинення ним дій щодо відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_3 , як наслідок, без належних на це прав.
Таким чином, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_7 до Родниківської сільської ради Уманського району Черкаської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсними: рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним договорів купівлі продажу земельної ділянки та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, яким визнано недійсним рішення Родниківської сільської ради Уманського району від 02 листопада 2006 року № 4-10/V «Про розгляд заяв громадян» в частині виділення в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства розміром 0,17 га по АДРЕСА_1 та державний акт про право власності на землю серії ЯГ № 636517 від 30 листопада 2006 року, виданого ОСОБА_5 , а також договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 грудня 2006 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з моменту його посвідчення, залишається фактично невиконаним.
З матеріалів справи вбачається, що оскільки ОСОБА_3 вчинено дії щодо передачі права власності на спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_2 , який є її титульним власником, то на думку суду, це свідчить про порушення прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 , як спадкоємця, яка прийняла спадщину після смерті матері та, як наслідок, набула усіх прав на спадкове майно, в тому числі й права користування даною земельною ділянкою. Враховуючи, що рішенням двадцятої сесії сільської ради народних депутатів ХХІ скликання від 31.03.1994 було закріплено земельні ділянки, які знаходяться у користуванні громадян станом на 01.04.1994, позивач прийнявши спадщину після смерті матері, до складу якої входила частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 , стала і законним користувачем земельної ділянки, закріпленої за цим будинковолодінням, що і було зафіксовано у земельнокадастровій книзі щодо присадибних земельних ділянок особистого користування, де під порядковим номером 142 у графі «прізвище, ім`я, по батькові осіб, яким надано присадибну земельну ділянку» зазначено ОСОБА_20 з поміткою 164 1/4, що відповідає номеру будинковолодіння та відповідної частки у праві власності на нього, належної позивачу.
В силу ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. 
Приписами ст. 95 ЗК України передбачено, що землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право: а) самостійно господарювати на землі; б) власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію; в) використовувати у встановленому порядку для власних потреб наявні на земельній ділянці загальнопоширені корисні копалини, торф, ліси, водні об`єкти, а також інші корисні властивості землі; г) на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом; ґ) споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди; д) користуватися іншими правами, передбаченими законом або договором.
Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Згідно положень ч. ч. 2, 3, 5 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:
а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;
б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;
в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до частин другої, п`ятої статті 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органу місцевого самоврядування спір вирішується у судовому порядку.
Згідно ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває в постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею.
Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку. Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно ч.2 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості про цільове призначення земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру: а) щодо категорії земель: на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються; на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачена зміна її цільового призначення; на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель.
Відповідно до пункту 121 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 р. № 1051 для внесення до відомостей про земельну ділянку змін щодо цільового призначення земельної ділянки, складу угідь, нормативної грошової оцінки, а також до відомостей про межі земельної ділянки (у разі їх встановлення (відновлення) за фактичним використанням земельної ділянки) Державному кадастровому реєстраторові подаються: 1) заява за формою згідно з додатком 12; 2) оригінал документації із землеустрою або оцінки земель, яка є підставою для внесення таких змін (крім випадків зміни виду використання земельної ділянки в межах земель певної категорії); 3) електронний документ (крім випадків внесення відомостей про зміну виду використання).
Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначені земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають реєстрації в Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру.
Згідно ч. ч. 9, 10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 5 Закону України «Про Державний земельний кадастр» ведення Державного земельного кадастру здійснюється шляхом: створення відповідної державної геодезичної та картографічної основи, яка визначається та надається відповідно до цього Закону; внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; внесення змін до відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру; оброблення та систематизації відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру.
Згідно ст.16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Система кадастрової нумерації земельних ділянок є єдиною на всій території України. Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Статтею 24 цього Закону визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідно до ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника та ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Ведення Поземельної книги врегульовано положеннями ст.25 Закону України Про державний земельний кадастр та Порядком ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 року. В ч. ч. 2 та 4 ст. 25 Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що поземельна книга відкривається одночасно з державною реєстрацією земельної ділянки. Поземельна книга закривається у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Відповідно до ч.3 статті 26 Закону «Про Державний земельний кадастр», зміни до відомостей про земельну ділянку (крім випадків, визначених у частині другій цієї статті) вносяться до Поземельної книги за заявою власника або користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на підставі документації, передбаченої цим Законом Для внесення змін до відомостей Поземельної книги щодо цільового призначення земельної ділянки, складу угідь, нормативної грошової оцінки, а також до відомостей про межі земельної ділянки (у разі їх встановлення (відновлення) за фактичним використанням земельної ділянки) заявник подає до органу, який здійснює ведення Поземельної книги: заяву за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; оригінали документації із землеустрою, технічної документації з оцінки земель, які згідно з цим Законом є підставою для внесення таких змін (крім випадків зміни виду використання земельної ділянки в межах певної категорії земель, що згідно з цим Законом не потребує розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки); документацію із землеустрою, на підставі якої вносяться зміни до відомостей Державного земельного кадастру, у формі електронного документа (крім випадків внесення відомостей про зміну виду використання).
Відповідно до п. п. 60, 61 Порядком ведення державного земельного кадастру запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду.
Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - кваліфікованим електронним підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою.
Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.
Дану правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10.10.2018р. у справі N2362/884/16-4 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі №2-3007/11, провадження №14-525цс18.
Окрім визнання недійсними державних актів, якими посвідчується право власності відповідача на спірні земельні ділянки, ефективним способом захисту порушеного права позивача є припинення речових прав та скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок.
Відповідно до чинної редакції ч. 13 ст. 79-1 ЗК України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Отже, за встановлених обставин суд дійшов висновку, що формування та державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 7124386700:01:002:1094, загальною площею 0,17 га, була проведена незаконно, у зв`язку з чим рішенням суду від 13.10.2015 було скасовано як рішення Родниківської сільської ради Уманського району від 02 листопада 2006 року № 4-10/V «Про розгляд заяв громадян» в частині виділення в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства розміром 0,17 га по АДРЕСА_1 , так і державний акт про право власності на землю серії ЯГ № 636517 від 30 листопада 2006 року, виданий ОСОБА_5 , та як наслідок, визнано недійсним договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладений 06.12.2006, яким останній відчужив земельну ділянку ОСОБА_3 . Однак, при цьому не було витребувано спірну земельну ділянку чи скасовано державну реєстрацію права власності на неї. Суд вважає, що, як було встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_3 набувши право власності на земельну ділянку, спір щодо законності належності її попередньому власнику вирішувався, між іншим і в судовому порядку, вжила заходів щодо її відчуження та у 2013 році, уклавши договір купівлі-продажу із ОСОБА_2 , що призвело до порушення прав позивача ОСОБА_1 , яка уже була законним користувачем земельної ділянки, закріпленої за будинковолодінням, право власності на якій вона набула прийнявши спадщину після смерті матері. Оскільки підстави для визнання незаконною первинної передачі у власність ОСОБА_5 земельної ділянки розміром 0,17 га були досліджені в ході розгляду справи за результатами якої судом прийнято рішення 13.10.2015, яке набрало законної сили, а тому і не підлягає доказуванню, право позивача ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою є порушеним.
За вказаних обставин, державна реєстрація права власності відповідача на спірну земельну ділянку підлягає скасуванню, оскільки в даному випадку застосування такого способу захисту прав позивача, як витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння є неможливим, так як до моменту виникнення правовідносин між сторонами в даній справі позивач не набувала права власності на вказаний об`єкт нерухомості та земельна ділянка фактично перебувала в неї на праві користування після прийняття спадщини.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
За змістом статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи. Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 2140/1950/18 (провадження № 11-975апп19), у справі № 820/4524/18 (провадження № 11-948апп19) від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) висловлювала правову позицію про те, що у справах про скасування державної реєстрації права власності вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому такі справи мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.
Встановивши, що позивачем оспорюється, зокрема, правомірність державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 7124386700:01:002:1094, загальною площею 0,17 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої по АДРЕСА_1 , суд вважає, що саме ОСОБА_2 є належним відповідачем.
Щодо заяви представника відповідача та представника третьої особи про застосування строків позовної давності та відмову у позові з цієї підстави, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). У частині першій статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.
Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення.
У заяві про застосування строків позовної давності відповідач посилається на те, що позивач прийнявши спадщину та оформивши право власності на неї та здійснюючи інші дії, пов`язані з реалізацією своїх спадкових прав, була обізнана про нібито, як вказує представник відповідача, порушення своїх прав, а тому звернувшись до суду з цим позовом, вона фактично пропустила строк позовної давності. Також, зазначає, що вирішення питання щодо належності спірної земельної ділянки здійснювалося протягом тривалого часу під час розгляду в судовому порядку у різних інстанціях та у різних судочинствах, що у відповідності до вимог ст. 264 ЦК України може бути підставою для переривання строку позовної давності, в тому після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Разом з тим, як зазначалося вище, при зверненні до суду з негаторним позовом законний володілець майна не може бути обмежений у праві звернутися до суду з позовом, який може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання порушення прав такої особи.
За вказаних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строків давності за заявою представника відповідача та представника третьої особи.
Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 95, 116, 152 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 317, 319, 321, 328, 346, 377, 378 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд – 
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити. 
Скасувати в Державному земельному кадастрі України реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7124386700:01:002:1094, площею 0,17 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_8 ) на підставі договору купівлі-продажу, виданого Уманською міською державною нотаріальною конторою 04.10.2013 за номером 2-2601. 
Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7124386700:01:002:1094, площею 0,17 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 6421102 від 04.10.2013, ОСОБА_13 нотаріуса Уманської міської державної нотаріальної контори Уманського районного нотаріального округу Черкаської області. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 09.02.2026.

Суддя: Р. В. Піньковський