ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 року м. Дніпро Справа № 908/1323/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач), 
судді: Дармін М.О., Фещенко Ю.В.
секретар судового засідання Солодова І.М.
за участю:
від позивача: Приладишева Н.Г. (поза межами суду) – адвокат;
від відповідача: Єфімова Н.О. (поза межами суду) – самопредставництво;
від третьої особи: не з`явився; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.09.2025 (повне рішення складено 06.10.2025, суддя Боєва О.С.) у справі № 908/1323/25 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП»
до Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Запорізька міська рада
про стягнення суми 4 709 198,48 грн.,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП» звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради суму 4709198,48 грн. неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач допустив прострочення виконання обов`язку щодо повернення майна після припинення договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21, у зв`язку з чим на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України позивач нарахував неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за період прострочення.
2.Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 23.09.2025 у справі №908/1323/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП» суму 4 611 524,28 неустойки. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення, господарський суд виходив із того, що відповідач (орендар) після припинення дії Договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 повинен був повернути орендоване за Договором нежитлове приміщення позивачу (орендодавцю) протягом п`яти календарних днів з дати припинення даного договору (09.08.2024), а саме - до 14.08.2024 включно. Аналогічні висновки щодо строку повернення нежитлового приміщення з орендного користування наведені у рішенні Господарського суду Запорізької області від 21.01.2025 у справі №908/2582/24. Матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо повернення орендованого майна позивачу після припинення дії Договору. Фактично відповідач повернув позивачу нежитлове приміщення з орендного користування 03.04.2025 (за Актом приймання-передачі від 03.04.2025), тобто з порушенням строку, встановленого Договором. 
Тому суд першої інстанції визнав вимоги позивача про застосування до відповідача санкцій у вигляді стягнення неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, законними та обґрунтованими. Водночас місцевий суд зазначив, що враховуючи строк повернення нежитлового приміщення з орендного користування згідно з умовами Договору з дати припинення даного договору, а саме – до 14.08.2024 включно, позивач неправильно визначив початок періоду нарахування неустойки. В даному випадку, суд встановив, що прострочення відповідача виникло з 15.08.2024. 
Суд першої інстанції здійснив перерахунок та визнав, що неустойка у розмірі подвійної орендної плати за період з 15.08.2024 по 02.04.2025, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача, складає 4611524,28 грн. 
Також господарський суд вказав, що відповідач у відзиві обмежився лише посиланням на правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, проте про зменшення розміру неустойки не заявляв, обставини щодо наявності у даному конкретному випадку підстав для зменшення неустойки з наданням відповідних доказів не зазначив та суду не надав, тому підстав для застосування своїх дискреційних повноважень та зменшення неустойки за з власної ініціативи суд не вбачив.
3.Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Департамент освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради звернувся через підсистему «Електронний суд» до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить визначити, шляхом зменшення, справедливий розмір неустойки, застосувавши ч. 3 ст. 551 ЦК в межах дискреційних повноважень суду, скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 23.09.2025 у справі № 908/1323/25 в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму 4 611 524,28 грн. неустойки та ухвалити нове, яким позовні вимоги про стягнення з відповідача суми 4 709 198,48 грн задовольнити частково.
4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Департамент освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради вважає рішення Господарського суду Запорізької області від 23.09.2025 у справі № 908/1323/25 необґрунтованим через неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, та неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.
Апелянт зазначає, що відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22 санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у частині 1 статті 549 Цивільного кодексу України в сукупності з частиною 2 статті 551 вказаного Кодексу. Неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, може бути зменшена судом за правилами частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України.
Скаржник в апеляційній скарзі вказує, що у пункті 7.31. постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначено, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 Цивільного кодексу України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. 
У пунктах 7.42-7.43 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначено таке: « 7.42. Отже, і чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30). 
А тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду. 
7.43. Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. 
Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22). 
У зв`язку з викладеним Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.».
Більше того, судова практика засвідчує, що, на превеликий жаль, інколи виникають некоректні ситуації і наявна у кредитора можливість стягнути з боржника надмірні грошові суми у формі неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Про це вже зазначає Конституційний Суд у своєму рішення від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013.
Апелянт звернув увагу, що у своєму рішенні Господарський суд Запорізької області зазначає, що «відповідач у відзиві обмежився лише посиланням на правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, від 16.08.2024 у справі № 910/14706/22, проте про зменшення розміру неустойки не заявляв, обставини щодо наявності у даному конкретному випадку підстав для зменшення неустойки з наданням відповідних доказів не зазначив та суду не надав. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Підстав для застосування своїх дискреційних повноважень та зменшення неустойки за з власної ініціативи суд не вбачає.».
Щодо дати припинення дії договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 апелянт пояснив, що між територіальним відділом освіти Дніпровського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (орендар) та ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» (орендодавець) було укладено договір з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21, за яким Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 2018,6 м2, розташоване за адресою: м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 10-А. Акт приймання – передачі нежитлового приміщення загальною площею 2018,6 кв.м., що розташоване за адресою: Україна, м. Запоріжжя, вул. Петра Сагайдачного (колишня вул. Бородінська, перейменовано рішенням Запорізької міської ради від 29.09.2023 № 148), буд. 10-А датований 26.01.2021. 
Відповідно до п. 6.1 договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 - строк оренди приміщення, що орендується, складає два роки та два місяці з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом прийому-передачі. Тобто згідно п. 6.1 договору з послуги оренди та Рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі № 908/252/24 строк дії договору поновився до 26.05.2025. А згідно п. 8.1. договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 26 лютого 2023 року. 
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі № 908/252/24 встановлено: «Враховуючи в сукупності вищенаведені дії сторін щодо продовження правовідносин (прийняття виконання наданих послуг оренди, прохання зменшення орендної плати, наміру уточнення найменування сторони, звернення із бюджетними запитами щодо фінансування мов договору, фактичне використання приміщення, споживання комунальних послуг) та фактичне волевиявлення сторін щодо згоди на продовження користування майном, а також той факт що правовідносини продовження дії договору письмово зафіксовані у вищенаведених листах та актах виконаних робіт, суд приходить до висновку про поновлення строку дії договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 у відповідності до ст. 764 ЦК України на строк, визначений пунктом 6.1. договору, тобто на два роки та два місяці з моменту прийняття приміщення.».
Таким чином, враховуючи п. 6.2 договору (строк оренди може бути скорочено лише за згодою сторін) та п. 8.1, а також Рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі № 908/252/24, строк дії договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 поновився з 26.02.2023 на 2 роки та 2 місяці до 26.04.2025. 
Відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою у справі №908/252/24. Остаточне рішення у справі було прийнято 24 квітня 2025 року (постанова Верховного Суду від 24.04.2025 у справі № 908/252/24), після чого у відповідача виникла чітка правова визначенність як діяти якщо «відсутня можливість використовувати орендоване майно за призначенням з незалежних від нього причин, а мета оренди становить суспільний інтерес». Паралельно, не дочекавшись остаточного вирішення спору у справі № 908/252/24, позивач подавав низку позовних заяв, вимоги за якими витікали одна із одної, спираючись на висновки рішення першої інстанції у справі № 908/252/24.
Стосовно неможливості використання орендованого майна за призначенням та відсутності фінансування скаржник зазначив таке:
-відповідно до п. 3.1. договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 Орендар зобов`язується використовувати приміщення, що орендується, виключно у відповідності до призначення оренди, визначеної у п. 1.2. цього Договору, тобто виключно для проведення занять дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 221 «Пілот» Запорізької міської ради Запорізької області;
- відповідно до розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації від 31.08.2022 № 376 «Про початок нового 2022/2023 навчального року в закладах освіти Запорізької області» заклади дошкільної та загальної середньої освіти розпочали новий 2022/2023 навчальний рік з 01.09.2022 виключно за дистанційною формою навчання з використанням доступних технічних можливостей та з урахуванням безпекової ситуації на території;
- рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 29.08.2023 № 472 «Про початок нового 2023/2024 навчального року в комунальних закладах загальної середньої та дошкільної освіти міста Запоріжжя» визначено «… розпочати новий 2023/2024 навчальний рік в комунальних закладах загальної середньої та дошкільної освіти міста Запоріжжя з 01.09.2023 виключно за дистанційною формою навчання з використанням доступних технічних можливостей та з урахуванням безпекової ситуації на території…»; 
- у дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) № 221 «Пілот» Запорізької міської ради Запорізької області було запроваджено дистанційну форму навчання, за якою здобувачі освіти не відвідують заклад освіти;
- рішенням Запорізької міської ради від 20.05.2024 № 19 «Про припинення діяльності закладу дошкільної освіти (ясел-садка) комбінованого типу № 221 «Пілот» Запорізької міської ради шляхом приєднання до закладу дошкільної освіти (ясел-садка) № 247 «Грибочок» Запорізької міської ради» розпочалася процедура припинення діяльності закладу дошкільної освіти;
- про початок процедури припинення закладу дошкільної освіти (ясел-садка) комбінованого типу № 221 «Пілот» Запорізької міської ради Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради завчасно повідомив ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» листом від 30.05.2024 № 07.01-19/1115;
- державна реєстрація припинення закладу дошкільної освіти (ясел-садка) комбінованого типу № 221 «Пілот» Запорізької міської ради відбулася 20.11.2024, шляхом внесення запису про припинення юридичної особи в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань;
- враховуючи імперативність п. 3.1 договору з послуги оренди № 6/21 від 26.01.2021 Правобережний відділ освіти не мав можливості з вересня 2022 року використовувати орендоване майно за призначенням з незалежних від нього причин;
- пунктом 5.5. Договору від 26.01.2021 № 6/21 визначено, що розрахунки між сторонами здійснюються за бюджетні кошти в гривні України, шляхом щомісячного перерахування на поточний рахунок Орендодавця, зазначений у Договорі. Відсутність фінансування предмету даного Договору є підставою продовження терміну оплати зобов`язань за даним Договором для Орендаря, але не більше одного календарного місяця;
- на підставі наказу департаменту освіти і науки Запорізької міської ради від 26.09.2023 № 253 р «Про зміну назв відокремлених підрозділів департаменту» з 27.09.2023 року територіальний відділ освіти Дніпровського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (ЄДРПОУ 37611401) перейменовано на Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (ЄДРПОУ 37611401); 
- наказом департаменту освіти і науки Запорізької міської ради від 27.09.2023 № 254р «Про затвердження Положень про відокремлені підрозділи департаменту освіти і науки Запорізької міської ради» затверджено Положення про Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (далі за текстом Положення). 
Пунктом 1.1. Положення визначено, що Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (далі - відділ освіти) є відокремленим структурним підрозділом департаменту освіти і науки Запорізької міської ради без права юридичної особи. 
Розділом 3 Положення визначені основні функції відділу освіти, серед яких, зокрема: «…3.59. Відділ освіти є розпорядником коштів нижчого рівня…», «…3.60. Здійснення управління бюджетними коштами у межах встановлених департаментом освіти і науки Запорізької міської ради бюджетних повноважень та оцінки ефективності бюджетних програм, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів у бюджетному процесі…», «…3.61. Здійснення внутрішнього контролю за повнотою надходжень, взяття бюджетних зобов`язань і витрачанням бюджетних коштів згідно з вимогами Бюджетного кодексу України та закону України про державний бюджет на відповідний рік…». 
Рішенням Запорізької міської ради від 30.09.2020 № 33 «Про внесення змін до Положень виконавчих органів Запорізької міської ради» затверджено Положення про департамент освіти і науки Запорізької міської ради. 
Пунктом 1.1. Положення про департамент освіт і науки Запорізької міської ради визначено: «…Департамент освіти і науки Запорізької міської ради (далі - департамент) є виконавчим органом Запорізької міської ради, що утворюється Запорізькою міською радою, підзвітний і підконтрольний Запорізькій міській раді, підпорядкований виконавчому комітету Запорізької міської ради, міському голові, заступнику міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради за відповідним напрямом роботи, у здійсненні своїх повноважень підпорядкований державним органам управління освітою…». 
Розділом 3 Положення про департамент освіти і науки Запорізької міської ради визначено основні функції департаменту освіти і науки, серед яких, зокрема: «… 3.41. Виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів відповідно до бюджетного законодавства…»;
-департаментом освіти і науки Запорізької міської ради на департамент фінансової та бюджетної політики Запорізької міської ради неодноразово були направлені бюджетні запити щодо виділення додаткових асигнувань з метою продовження терміну оренди нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою м. Запоріжжя, вул. Бородинська, 10-А для закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 221 «Пілот» Запорізької міської ради (лист від 09.05.2023р. вих. № 01.01-21/702, від 31.07.2023р. вих. № 01.01- 21/1209);
- Територіальним відділом освіти Дніпровського району на департамент освіти і науки Запорізької міської ради (як головного розпорядника бюджетних коштів) також було направлено лист від 19.09.2023 № 07.01-19/1053 «Про виділення додаткового фінансування», відповідно до якого, з метою врегулювання правовідносин між власником будівлі та відділом освіти, просили розглянути можливість додаткового фінансування для укладання договору оренди нежитлового приміщення будівлі з березня по грудень 2023 року;
- станом на лютий 2024 року кошти на продовження дії договору оренди приміщення, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Бородинська, 10-А для розташування закладу дошкільної освіти № 221 «Пілот» Запорізької міської ради виділені не були;
- частиною 1 статті 23 Бюджетного кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Тобто, норма ст. 23 Бюджетного кодексу України забороняє бюджетній установі (якою є відповідач) укладати договори та здійснювати платежі за відсутністю кошторисних призначень;
- починаючи з лютого 2024 року Правобережний відділ освіти письмово просив ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» не нараховувати орендну плату у зв`язку із невикористанням об`єкта оренди за призначенням та повертав акти надання послуг без підпису (лист від 26.03.2024 № 07.01-19/693; лист від 28.03.2024 № 07.01-19/727);
- позивачу були відомі та зрозумілі обставини відсутності фінансування за договором з послуги оренди № 6/21 від 26.01.2021 з березня 2024 року. Стягнення заборгованості з орендної плати по березень 2024 року охоплено рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі № 908/252/24. Під час слухання зазначеної судової справи позивачу також доводилася до відома інформація про непродовження договору оренди на новий строк;
- натомість, позивач продовжував надсилати акти надання послуг після березня 2024 року, розуміючи, що, по-перше, заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу № 221 «Пілот» Запорізької міської ради не функціонує та перебуває з 22.05.2024 в стадії ліквідації, а, по-друге, у відповідача відсутні кошти та наявна відмова у подальшому фінансуванні за договором з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21. А потім різко змінив свою думку і надіслав лист про припинення договору оренди з 09.08.2024, що також свідчить про зловживання своїми правами орендодавця з метою отримати безпідставно подвійну орендну плату за майно, що може використовуватися лише як дитячий садок у прифронтовому місті, де пропозиція приміщень в оренду перевищує попит.
Щодо справедливості, добросовісності та розумності заявлених позовних вимог та застосування ч. 3 ст. 551 ЦК апелянт наголосив про проблематику повернення із оренди будівлі закладу освіти, яка носить триваючий характер, оскільки вирішення проблемних питань щодо передання орендодавцеві із оренди такого специфічного предмету оренди, як будівля дитячого садку, залежить не тільки від волі орендаря. 
Відповідач стверджує, що по суті, належному виконанню умов договору, його продовженню завадила військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, що є форс-мажором та має безпосередній причино-наслідковий зв`язок із ситуацією, що сталася. 
Передумовою для покладення на особу відповідальності за порушення зобов`язання є вчинення особою правопорушення у сфері господарювання та наявність вини особи, яка його порушила, а тому відповідач відхиляє посилання позивача на те, що для застосування неустойки (штрафу, пені) достатньо лише встановити факт господарського правопорушення. 
Відповідач вважає, що він належним чином доклав усіх зусиль щодо збереження суспільно необхідного майна у користуванні, а порушення договору склалося від причинно наслідкових подій, що не залежали від волі відповідача. Правова невизначенність та прогалини у законодавстві на час дії воєнного стану не може ставитися у вину та бути мірою майнової відповідальності лише відповідача. 
Скаржник наголошує, що позивач не довів, що звільнення приміщення принесло йому прибуток більший, ніж орендна плата, яка б підлягала сплаті відповідачем. Знаходження об`єкта у прифронтовому місті, де попит на ринку оренди нежитлової нерухомості значно нижче, ніж пропозиція підтверджує факт, що заявлена неустойка є несправедливою, а позовні вимоги та дії позивача недобросовісними. 
Майновий тягар заявлених виплат за договором унеможливлює виконання відповідачем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та виплат іншим кредиторам, тобто цей тягар є невиправдано обтяжливим та навіть непосильним. 
Невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами позивача та відповідача. Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18. 
Відповідач звернув увагу, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі № 908/252/24 між тими самими сторонами за тим самим договором оренди за власною ініціативою, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, з урахуванням обставин справи щодо складної ситуації в бюджеті освітньої галузі на 2022-2023 року через повномасштабне російське військове вторгнення, введення воєнного стану, приймаючи до уваги баланс інтересів сторін, пропорційність наслідкам порушення грошового зобов`язання, суд зменшив обґрунтований розмір заявленої до стягнення позивачем штрафної санкції до 10%. 
Зважаючи на своє право щодо зменшення неустойки, беручи до уваги предмет оренди, правовідносини, що склались між сторонами договору в частині повернення будівлі закладу освіти, які є специфічними, соціально важливими, оскільки виконанню відповідачем обов`язку повернення будівлі передує довготривала підготовка, у тому числі із залученням відповідачем значних ресурсів, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності, розумності, враховуючи поведінку самого позивача, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, апелянт просив в апеляційній скарзі заявлену до стягнення неустойку у розмірі подвійної плати за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна зменшити. 
В апеляційній скарзі апелянт також посилається на п. 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в якому вказано, що при зменшенні розміру неустойки судом з власної ініціативи, у резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.
5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Представником Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП» до Центрального апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надано відзив на апеляційну скаргу.
Позивач вважає, що апеляційна скарга Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради є необґрунтованою, ґрунтується на доводах, які вже були предметом дослідження суду першої інстанції, та фактично зводиться до спроби повторної оцінки встановлених судом обставин.
Позивач зауважив, що рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.01.2025 у справі № 908/2582/24, яке набрало законної сили, встановлено, що: відповідач отримав повідомлення про дострокове розірвання договору 09.07.2024; договір оренди припинив свою дію 09.08.2024; обов`язок повернути майно виник після припинення договору. Ці обставини мають преюдиційне значення відповідно до ст. 75 ГПК України та не підлягають повторному доказуванню. Фактичне повернення приміщення відбулося лише 03.04.2025, що підтверджено актом приймання-передачі та матеріалами виконавчого провадження. Отже, прострочення повернення речі є доведеним і безспірним.
Позивач наголошує, що для застосування норми ч. 2 ст. 785 ЦК України не вимагається доведення збитків, а сам факт неповернення майна після припинення договору є достатньою підставою для нарахування неустойки. Суд першої інстанції обґрунтовано застосував зазначену норму та здійснив розрахунок за період з 10.08.2024 по 02.04.2025. 
Посилання апелянта на дистанційне навчання, ліквідацію закладу освіти чи неможливість використання приміщення не мають правового значення для застосування ч. 2 ст. 785 ЦК України. Предметом відповідальності є не користування, а неповернення речі після припинення договору. Більше того, відповідач не вчинив жодних дій, спрямованих на добровільне повернення приміщення, та виконав обов`язок виключно в межах примусового виконання судового рішення. 
Апелянт у суді першої інстанції: не заявляв клопотання про зменшення неустойки; не зазначав, до якого саме розміру просить її зменшити; не довів надмірності нарахованої суми або наявності виключних обставин. Суд першої інстанції правомірно відмовився застосовувати дискреційні повноваження з власної ініціативи. 
6. Рух справи в суді апеляційної інстанції
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2025 матеріали апеляційної скарги Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради у судовій справі № 908/1323/25 передано на розгляд колегії суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.10.2025 витребувано у Господарського суду Запорізької області матеріали господарської справи № 908/1323/25.
05.11.2025 до Центрального апеляційного господарського суду надійшли матеріали господарської справи № 908/1323/25.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.09.2025 у справі № 908/1323/25. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 04.03.2026 об 11:20 год.
06.01.2026 до Центрального апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» надійшли пояснення щодо суті спору від представника третьої особи, Запорізької міської ради, в яких просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 23.09.2025 у справі № 908/1323/25 в частині стягнення з Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради, код в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП» суму 4611524,28 грн. 28 коп. неустойки та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, визначивши, шляхом зменшення, справедливий розмір неустойки, застосувавши ч. 3 ст. 551 ЦК в межах дискреційних повноважень суду.
В поясненнях зазначено, що третя особа підтримує викладене у апеляційній скарзі та не визнає, що відповідач використовував на правах оренди нежитлове приміщення позивача, як в період після припинення договору з послуг оренди від 26.01.2021 № 6/21, тобто з 27.02.2023 по 09.08.2024 (дата визначена на підставі рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2025 у справі №908/2582/24), так і після спливу продовженого терміну дії договору, тобто з 10.08.2024 по 02.04.2025 включно. 
Так, на підставі розпоряджень голови Запорізької обласної державної адміністрації від 31.08.2022 №376 «Про початок нового 2022/2023 навчального року в закладах освіти Запорізької області» та від 29.08.2023 №472 «Про початок нового 2023/2024 навчального року в комунальних закладах загальної середньої та дошкільної освіти міста Запоріжжя», заклади дошкільної та загальної середньої освіти вели 2022/2023 та 2023/2024 навчальний рік виключно за дистанційною формою навчання. Тобто, відповідачем майно позивача не використовувалось и не могло бути використано за призначенням, що було узгоджено умовами договору послуг, через обставини, що не залежали від нього.
Отже, окрім того, що відповідач не міг використовувати майно позивача в спірний період, як для розміщення закладу дошкільної освіти, в силу імперативного встановлення дистанційної форми навчання, так ще й заклад, як юридична особа увійшла в процедуру ліквідації, тобто припинення всіх господарських дій. По суті спору, майно позивача не використовувалось за призначенням, що було узгоджено сторонами при укладені договору послуг, а простоювало з незалежних від відповідача причин та очікувало на завершення процедур ліквідації. 
Крім того, на думку третьої особи, важливою обставиною є й те, що ціна договору - істотна умова, на момент укладення договору - 26.01.2021, та на момент розгляду цього спору не може бути однаковою, оскільки Запоріжжя стало прифронтовим містом. Ринок комерційної нерухомості занепадає. Така міра відповідальності, як неустойка, покликана на покриття збитків наймодавця, у разі неповернення речі з найму. В тім, розмір цих збитків не можна обраховувати в цінах 2021 року (а ще й в подвійному розмірі), з огляду на докорінне змінення умов ведення господарської діяльності в 2025 році, порівняно з 2021 роком. Позивачем не доведено, що він міг в продовж спірного періоду здати в оренду майно за, хоча б приблизно, такою ж ціною, як в 2021 році, але вже за умови наближення бойових дій до міста Запоріжжя. 
Третя особа вважає доречним є посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16 серпня 2024 року у справі №910/14706/22: «… 7.1. Колегія суддів в ухвалі про передачу справи на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначала про необхідність формування однакового підходу щодо можливості комплексного застосування норм права (частини 3 статті 551 та частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, статей 216, 217, 230, 233 Господарського кодексу України) та необхідністю відступлення від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 914/730/17, від 30.10.2019 у справі № 924/80/19 зі спору, що виник з подібних правовідносин. 7.2. Як вже зазначалося, санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України в сукупності з частиною 2 статті 551 вказаного Кодексу (штрафною санкцією відповідно до визначення, наведеного у частини 1 статті 230 Господарського кодексу України в сукупності з частиною 3 статті 231 цього Кодексу). Тобто, санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. Отже, така неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, може бути зменшена судом за правилами частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України».
06.01.2026 представником позивача до Центрального апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» подані додаткові пояснення у справі. Позивач вважає пояснення Запорізької міської ради необґрунтованими та такими, що не спростовують правомірності рішення суду першої інстанції з наступних підстав:
- посилання третьої особи на те, що приміщення не використовувалося у зв`язку із запровадженням дистанційної форми навчання та воєнним станом, не мають правового значення для вирішення спору про стягнення неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України. Предметом спору є не факт використання майна, а факт неповернення орендованої речі після припинення договору. Наявність або відсутність фактичного користування не звільняє наймача від обов`язку повернути майно у встановлений договором та законом строк;
- положення ч. 6 ст. 762 ЦК України регулюють питання звільнення від орендної плати, а не відповідальності за неповернення речі після припинення договору. У даній справі не заявлялись вимоги про стягнення орендної плати за спірний період. Натомість заявлено вимогу про стягнення неустойки у формі подвійної плати за найм речі, що є окремим видом цивільно-правової відповідальності. Отже, посилання третьої особи на ч. 6 ст. 762 ЦК України є юридично неспроможними та не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
- твердження третьої особи про «неузгодженість» судових рішень щодо строку дії договору є маніпулятивними. Рішення Господарського суду Запорізької області від 21.01.2025 у справі № 908/2582/24 чітко встановило факт припинення договору з 09.08.2024 у зв`язку з належним повідомленням орендодавця. Саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок повернути майно; 
- факт припинення діяльності закладу дошкільної освіти №221 «Пілот» не впливає на обов`язок відповідача як сторони договору повернути майно орендодавцю. Процедура ліквідації юридичної особи не припиняє автоматично її договірні зобов`язання та не є підставою для безстрокового утримання чужого майна без правової підстави;
- посилання третьої особи на можливість зменшення неустойки відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України не містять жодного належного доказового обґрунтування. Позивач звертає увагу, що: відповідач не довів відсутність збитків у позивача; не довів непропорційність неустойки наслідкам порушення; не надав доказів того, що розмір неустойки є надмірним саме у цих правовідносинах. Сам по собі воєнний стан або погіршення ринкової кон`юнктури не є безумовною підставою для зменшення законної неустойки.
На підставі розпорядження керівника апарату суду №174/26 від 03.03.2026, у зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Кощеєва І.М., протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2026 визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Фещенко Ю.В.
У судове засідання 04.03.2026 з`явилися представники позивача та відповідача. Третя особа не забезпечила явку повноважного представника у судове засідання, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином (т. 2, а.с. 205).
Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник позивача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.
У судовому засіданні 04.03.2026 була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.
7. Встановлені судом обставини справи.
26 січня 2021 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП» (Орендодавець, позивач у даній справі) та Територіальним відділом освіти Дніпровського району департаменту освіти і науки Запорізької міської ради (на теперішній час - Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради) (Орендар, відповідач у справі) був укладений Договір з послуги оренди № 6/21 (далі – Договір), відповідно до умов якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 2018,6 кв.м, що розташоване за адресою: Україна, м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 10-А (п. 1.1 Договору).
Згідно з п. 1.2 Договору, приміщення, що орендується, надається Орендарю для проведення занять дошкільного навчального закладу (ясла - садок) № 221 «Пілот» Запорізької міської ради Запорізької області.
В пункті 2.1 Договору визначено, що Орендодавець протягом трьох днів з дня набрання чинності цим Договором передає, а Орендар приймає у користування приміщення, що оформлюється актом приймання-передачі приміщення (Додаток 1), який підписується сторонами. Дата початку строку оренди приміщення – дата передачі приміщення Орендарю, зафіксована у акті приймання-передачі приміщення.
Відповідно до пункту 6.1 Договору, строк оренди приміщення, що орендується, складає два роки та два місяці з моменту прийняття приміщення, що орендується, за Актом прийому-передачі.
За Актом приймання-передачі від 26.01.2021 (Додаток № 1 до Договору) Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення загальною площею 2018,6 кв.м, що розташоване за адресою: Україна, м. Запоріжжя, вул. Бородінська, 10-А. Дата приймання-передачі майна в користування: 26 січня 2021 року.
В п.п. 8.1, 8.5, 8.6 Договору сторони погодили, що цей Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 26 лютого 2023 року. Договір може бути достроково розірваний тільки за домовленістю сторін. Сторона, яка бажає розірвати Договір, повинна попередити іншу сторону не пізніш ніж за один місяць до дати розірвання Договору. Дія Договору оренди припиняється, зокрема, в разі попередження про це другої сторони за 30 календарних днів.
Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним в Україні законодавством, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору (п. 8.3 Договору).
31.12.2021 Орендодавцем та Орендарем була укладена Додаткова угода № 2 до Договору з послуги оренди від 26.01.2021р. № 6/21, в якій викладено пункт 5.1. Договору в новій редакції та, зокрема, визначено, що розмір місячної орендної плати в 2022 – 2023 роках складає 302 790,00 грн.
ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача суми 4709198,48 грн неустойки, нарахованої на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, в розмірі подвійної орендної плати за період з 10.08.2024 по 02.04.2025, за яким відкрито провадження у даній справі № 908/1323/25.
8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли у зв`язку з порушенням відповідачем обов`язку повернути орендоване майно після припинення договору оренди.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
З положень ч.ч. 1-3 ст. 11 ЦК України слідує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 626, ст. 629 ЦК України). 
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до положень ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. 
Згідно з ч. 1 ст. 549, ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Матеріалами справи встановлено, що між сторонами виникли відносини на підставі Договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21, який за своєю правовою природою є договором оренди. 
Відповідно до п. 9.1 Договору, усі правовідносини, що виникають з цього Договору або пов`язані з ним, у тому числі пов`язані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміню та припиненням цього Договору, тлумачення його умов, визначення наслідків недійсності або порушення Договору, регламентуються цим Договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства, а також застосовними до таких правовідносин звичаями ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості. 
Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частиною 1 ст. 763 ЦК України встановлено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Правові наслідки продовження володіння та/або користування майном після закінчення строку договору найму врегульовано статтею 764 Цивільного кодексу України, в якій визначено: якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Питання щодо продовження строку дії Договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 вже було предметом судового розгляду у справі №908/252/24.
Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП» зверталось до Господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради заборгованості з орендних платежів за Договором з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21, за період з березня 2023 року по березень 2024 року, а також сум пені, 3% річних та інфляційних втрат, за результатами розгляду якого рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/252/24 позовні вимоги були задоволені частково. 
При вирішенні спору у справі №908/252/24 Господарським судом Запорізької області, в тому числі, було встановлено обставини щодо поновлення строку дії Договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 у відповідності до ст. 764 ЦК України на строк, визначений пунктом 6.1 договору, та задоволені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми 3 936 270,00 грн основного боргу з орендних платежів за період з березня 2023 року по березень 2024 року. 
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2024 рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/252/24 залишено без змін.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 24.04.2025, якою постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.11.2024 та рішення Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/252/24 залишено без змін, підтвердив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень статті 764 ЦК України та висновків про продовження орендних правовідносин.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.01.2025 у справі №908/2582/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП» про зобов`язання Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП» орендоване приміщення згідно договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21 загальною площею 2018,6 кв.м, що розташовано за адресою: Україна, м. Запоріжжя, вул. Бородінська (нова назва - Сагайдачного Петра), 10-А за актом приймання-передачі у відповідності до пунктів 2.2 - 2.4 зазначеного договору з послуги оренди від 26.01.2021 № 6/21, яке набрало законної сили 21.02.2025, встановлено обставини щодо дострокового розірвання договору оренди з 09.08.2024 та обов`язку відповідача повернути орендоване приміщення за актом приймання-передачі до 14.08.2024.
Згідно з мотивувальної частини рішення суду у справі № 908/2582/24, судом встановлено, що 09.07.2024 позивач повідомив Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради про дострокове розірвання договору відповідно до п. 8.5 договору - 09.08.2024 та просив повернути орендоване приміщення за актом приймання-передачі до 14.08.2024. Відповідач отримав попередження позивача про дострокове розірвання договору 09.07.2024, отже договір припинив свою дію 09.08.2024. Відповідач мав повернути позивачу орендоване приміщення за актом приймання-передачі до 14.08.2024.
Таким чином, враховуючи у сукупності наведені вище обставини, встановлені судовими рішеннями Господарського суду Запорізької області від 10.06.2024 у справі №908/252/24 та від 21.01.2025 у справі №908/2582/24, які набрали законної сили, строк дії Договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 було поновлено на два роки та два місяці - до 26.05.2025; після отримання 09.07.2024 Правобережним відділом освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради попередження ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» про дострокове розірвання Договору відповідно до умов пункту 8.5, договір припинив свою дію - 09.08.2024.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
28.02.2025 на виконання вищезазначеного рішення від 21.01.2025 у справі №908/2582/24 господарським судом видані відповідні накази, в т.ч. наказ про примусове виконання рішення суду про зобов`язання Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «ІНФІНІТІ ГРУП» орендоване приміщення за Договором з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21.
Згідно з Актом приймання-передачі від 03 квітня 2025 року Орендар -Правобережний відділ освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради передав із орендного користування, а Орендодавець - ТОВ «ІНФІНІТІ ГРУП» прийняв відповідно до умов Договору з послуги оренди № 6/21 від 26.01.2021 нежитлове приміщення загальною площею 2018,6 кв.м, що розташовано за адресою: м. Запоріжжя, вул. Петра Сагайдачного (колишня назва - вул. Бородинська), буд. 10-А (арк.с. 13).
Частиною 1 ст. 785 ЦК України унормовано, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 ЦК України). 
З положень ч. 2 ст. 795 ЦК України слідує, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.
В пунктах 2.2 та 2.4 Договору сторони визначили, що повернення Орендодавцю приміщення, що надається в оренду, здійснюється сторонами протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати припинення дії даного договору. Приміщення, що надається в оренду, вважається фактично переданим Орендодавцю з моменту підписання Акту приймання-передачі.
Також у п. 3.1 Договору визначений обов`язок Орендаря повернути Орендодавцеві орендоване приміщення не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з моменту припинення цього Договору.
З огляду на встановлені обставини, Договір оренди припинив свою дію 09.08.2024, а відповідно до умов договору орендар був зобов`язаний повернути приміщення протягом п`яти календарних днів, тобто до 14.08.2024 включно. 
Аналогічні висновки щодо строку повернення нежитлового приміщення з орендного користування наведені у рішенні Господарського суду Запорізької області від 21.01.2025 у справі №908/2582/24.
Фактично ж орендоване приміщення було повернуто позивачу лише 03.04.2025, що підтверджується актом приймання-передачі від 03.04.2025.
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Таким чином, відповідач допустив прострочення виконання обов`язку щодо повернення орендованого майна, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню охоронна норма частини 2 статті 785 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. 
Враховуючи вищезазначене, матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо повернення орендованого майна позивачу після припинення дії Договору, тому вимоги позивача про застосування до відповідача санкцій у вигляді стягнення неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, в цілому є законними та обґрунтованими. 
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що прострочення відповідача розпочалося з 15.08.2024, та правильно здійснив перерахунок неустойки за період з 15.08.2024 по 02.04.2025, визначивши її розмір у сумі 4 611 524,28 грн., виходячи з подвійної орендної плати, передбаченої пунктом 5.1 договору.
З положень ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74, ст. 76 Господарського процесуального кодексу України слідує, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета спору. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак й наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18).
Як вже зазначалося вище, обставини щодо продовження дії Договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 були предметом розгляду в межах господарської справи №908/252/24, за наслідками розгляду якої 10.06.2024 прийнято рішення, яким з відповідача була стягнута орендна плата за Договором за період з березня 2023 по березень 2024. В межах цієї справи судом, в тому числі, була надана оцінка доводам та доказам відповідача стосовно невикористання орендованого майна протягом вищезазначеного спірного періоду за його призначенням, визначеним у п. 1.2 Договору (проведення занять дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №221 «Пілот» Запорізької міської ради Запорізької області) під час дистанційної форми навчання. 
Обставини щодо припинення дії Договору з послуги оренди від 26.01.2021 №6/21 09.08.2024 у зв`язку з його достроковим розірванням на підставі п.п. 8.5, 8.6 Договору встановлені рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.01.2025 у справі №908/2582/24, яке відповідачем не оскаржувалось та набрало законної сили.
У разі якщо орендар прострочив виконання обов`язку щодо повернення орендованого майна після припинення договору, така поведінка є неправомірною і до відносин застосовується охоронна норма частини 2 статті 785 ЦК України. 
Апеляційний суд зазначає, що доводи апелянта щодо відсутності фактичного використання приміщення, запровадження дистанційної форми навчання, воєнного стану або ліквідації закладу освіти не спростовують встановленого факту порушення відповідачем обов`язку щодо своєчасного повернення майна після припинення договору, оскільки відповідальність, передбачена частиною 2 статті 785 ЦК України, настає саме за факт прострочення повернення речі, незалежно від причин такого прострочення.
Судова колегія вважає, що обставини, пов`язані з характером або можливістю використання приміщення, не впливають на наявність обов`язку відповідача своєчасно повернути майно орендодавцю.
Отже наведені скаржником аргументи та доводи в апеляційній скарзі не стосуються предмета доказування, не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з обов`язком відповідача повернути майно орендодавцю та не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 785 ЦК України.
До загальних засад цивільного законодавства належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість (такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20).
Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у п. 7.2. постанови від 16.08.2024 у справі №910/14706/22, відповідно до якої «…санкція, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. Отже, така неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, може бути зменшена судом за правилами частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України».
Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанови Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
Згідно з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21, завданням неустойки є сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Отже право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Питання про зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд з дотриманням правил статті 86 ГПК України вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та його розмір.
Подібний за змістом висновок щодо застосування статті 551 ЦК України неодноразово викладався Верховним Судом у постановах, зокрема, але не виключно, у постанові від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 06.11.2019 у справі № 917/1638/18, від 17.12.2019 у справі № 916/545/19 від 19.02.2020 у справі № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19.
У даному випадку, матеріалами справи встановлено, що після припинення договору відповідач був належним чином повідомлений про необхідність повернення орендованого приміщення, однак протягом тривалого часу не вчинив жодних дій, спрямованих на його добровільне повернення. 
Крім того, обов`язок щодо передачі майна орендодавцю було виконано відповідачем лише в межах примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні, що свідчить про недобросовісну поведінку боржника та відсутність належних дій, спрямованих на мінімізацію наслідків порушення зобов`язання.
Твердження апелянта про те, що позивач не довів отримання ним можливого прибутку від звільнення спірного приміщення у розмірі більшому, ніж орендна плата, а також посилання на зниження попиту на ринку комерційної нерухомості у прифронтовому місті та складний фінансовий стан відповідача, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки.
Скаржником не надано належних доказів ані відсутності збитків у позивача, ані непропорційності заявленої до стягнення неустойки наслідкам порушення зобов`язання, а також не надано доказів того, що її розмір є надмірним саме у конкретних правовідносинах.
Таким чином, апелянтом не доведено наявності виняткових обставин, які б свідчили про явну непропорційність заявленої до стягнення неустойки наслідкам порушення зобов`язання, а тому підстав для застосування положень частини 3 статті 551 ЦК України та зменшення її розміру колегія суддів не вбачає.
З урахуванням викладеного колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Скаржник, звертаючись з апеляційною скаргою, не довів неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
10. Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно з вимогами ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275-277, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту освіти і науки Запорізької міської ради в особі Правобережного відділу освіти департаменту освіти і науки Запорізької міської ради на рішення Господарського суду Запорізької області від 23.09.2025 у справі № 908/1323/25 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 23.09.2025 у справі № 908/1323/25 – залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 23.03.2026

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін

Суддя Ю.В. Фещенко