Справа № 487/3433/25 
Провадження № 2/487/193/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
ЗАОЧНЕ

19 лютого 2026 року м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Сухаревич З.М., за участю секретарів судового засідання: Марченко Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2025 року до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Миколаївської міської ради, в якій позивач просить визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 48,6 кв. м, житловою площею 32,7 кв.м.
Позовна заява мотивована тим, що 30.04.1993 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач разом з дідом постійно проживає і зареєстрована у вказаній квартирі. 07.06.1996 між ОСОБА_3 та позивачкою укладено шлюб 12.11.1996 між ОСОБА_4 та позивачем укладено угоду про встановлення ідеальних часток по 1/2 частині, а 22.11.1996 р. договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачка придбала 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 . На момент укладення договору позивачка перебувала у шлюбі лише 5 місяців та вони не мали спільно накопичених коштів, ОСОБА_3 у вказаній квартирі зареєстрований не був. 16.06.1999 р. шлюб між ОСОБА_3 та позивачем був розірваний. 05.10.1999 р. ОСОБА_3 придбав нерухоме майно: 18/100 часток житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 . 16.01.2009 позивач уклала шлюб з ОСОБА_6 11.02.2025 позивачка звернулась до приватного нотаріуса з приводу оформлення права власності на квартину на доньку, однак їй було відмовлено через те, що на момент укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири вона була у шлюбі та 1/4 частка квартири є спірною. Однак позивач зазначає, що ОСОБА_3 не набув права спільної сумісної власності на вказану квартиру, жодних претензій щодо поділу цього майна не пред`являв. У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 немає іншого способу вирішення спору, крім судового.
Ухвалою суду від 23 травня 2025 року відкрито провадження в частині вимог до Миколаївської міської ради, призначено підготовче засідання, витребувано докази. Відмовлено у відкриття провадження в частині вимог до ОСОБА_3 
12 червня 2025 року від представника Миколаївської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі представника. 
Ухвалою суду від 21 липня 2025 року витребувано докази.
11 вересня 2025 року надійшла позовна заява у новій редакції, відповідно до якої відповідачем є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позовні вимоги залишились незмінними та викладено клопотання про залучення належного відповідача ОСОБА_2 .
12 вересня 2025 р. надійшла заява представника позивача – Родіонової В.Є., в якій вона просить прийняти позовну заяву в новій редакції та замінити неналежного відповідача Миколаївську міську раду на належного відповідача ОСОБА_7 .
Ухвалою суду від 15 жовтня 2025 року замінено неналежного відповідача Миколаївську міську раду належним відповідачем – ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 18 листопада 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача – ОСОБА_8 подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, погоджується на заочний розгляд справи.
Відповідач в судове засідання повторно не прибула, причину неявки не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив не подала.
За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу без участі відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та постановити заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що 30 квітня 1993 року Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду ОСОБА_4 та ОСОБА_9 видано свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 . 
07.06.1996 між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 укладено шлюб, після реєстрації якого кожному з подружжя присвоєно прізвище ОСОБА_10 .
12.11.1996 між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 укладено угоду про встановлення ідеальних часток в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 - по 1/2 частині. 
22.11.1996 між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_12 придбала 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
12 січня 1999 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 розірвано.
16 січня 2009 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 укладено шлюб, після реєстрації якого кожному з подружжя присвоєно прізвище ОСОБА_13 . 
11 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Тарнопольського Р.Г. з прохання посвідчити договір дарування кв. АДРЕСА_1 .
11 лютого 2025 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Тарнопольським Р.Г. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через те, що квартира придбана у період шлюбу з ОСОБА_3 та відсутня його згода на дарування квартири.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавленні своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Отже, до спірного нерухомого майна, ураховуючи зазначені правові норми та дату набуття у власність – 22.11.1996, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України (КпШС України), який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.
Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що майно, набуте у шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Також, конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).
Отже, Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
З наведених вище доказів вбачається, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , хоча і була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивача. 
Суд враховує, що на момент придбання спірної квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі нетривалий час – 5 місяців, доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 мав та використав будь-які свої особисті заощадження для придбання спірного житла, суду не надано. ОСОБА_3 із позовом про поділ цього майна не звертався.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-78, 206, 258-268, 273, 280-289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю – задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, апеляційної скарги, якщо їх не буде подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 . 

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.

Суддя:    З.М. Сухаревич