ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м. Львів, вул. Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2026 р. Справа №914/3093/25

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії: головуючого судді Міліціанова Р.В., суддів Зварич О.В., Ржепецького В.О., при секретарі Залуцькому Д.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» на Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.01.2026 (Суддя Бортник О.Ю.) (дата складення повної ухвали – 02.02.2026) у справі
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр», с. Черляни, Львівська область
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернаціональна транспортна експедиційна компанія», м. Львів
про стягнення 1 197 408,50 грн 

за участі представників сторін:
апелянта: адвокат Семенина В.М.
відповідача: адвокат Кукса В.Г.

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 10.02.2026 (головуючий суддя Міліціанов Р.В., судді Зварич О.В., Ржепецький В.О.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» на Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.01.2026 у справі №914/3093/25 та призначено розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні на 25.02.2026.
24.02.2026 до канцелярії суду надійшли копії матеріалів оскарження ухвали у справі №914/3093/25.
У судове засідання 25.02.2026 прибули представники сторін, які підтримали процесуальні позиції, висловлені у процесуальних заявах по суті розгляду апеляційної скарги.
Апеляційну скаргу розглянуто протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі (ч. 2 ст. 273 ГПК України).

1. Короткий зміст позовних вимог.
03.10.2025 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернаціональна транспортна експедиційна компанія» про стягнення 1 197 408,50 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у порушення умов Договору поставки №553743 від 18.05.2023 не оплатив вчасно позивачу вартість отриманого товару за 17 накладними на суму 583043,70 грн. Крім того, позивач нарахував відповідачу 614364,80 грн штрафу. 

2. Короткий зміст оскаржуваного процесуального рішення (ухвали) суду першої інстанції.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.01.2026 у справі №914/3093/25 відмовлено у задоволенні заяви позивача про зміну предмета позову в частині вимог про прийняття до розгляду заяви про зміну предмету позову щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача 54523,67грн. пені, 3762,60грн. інфляційних втрат та 5276,46грн. 3% річних.
Оскаржувана ухвала мотивована тим, що предметом спору у справі є стягнення 583043,70 грн основного боргу та 614364,80 грн штрафу.
Позивач не звертався до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача пені, трьох процентів річних та інфляційних.
Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєюсуттю є новим позовом.
Вимоги, які не заявлялись під час подачі позову та спрямовані на одночасну зміну підстав і предмета позову є новими вимогами.
Такі висновки суду відповідають висновкам Верховного Суду, які викладено у його постановах від 12.05.2025р. у справі №204/1212/21 та від 24.04.2024р. у справі №657/1024/16-ц. У цих постановах Верховний Суд дійшов висновку, що заявлені після подання позову про стягнення заборгованості та відкриття провадження у справі вимоги про стягнення з відповідача додатково трьох процентів річних та інфляційних є фактично поданням нового позову. Об`єднання судом першої інстанції таких вимог у одній справі визнано Верховним Судом помилковим.
Заявлені позивачем у заяві про зміну предмету позову вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних, з огляду на викладену вище позицію Верховного Суду, є новими позовними вимогами. Вони не заявлялись у позовній заяві та спрямовані на одночасну зміну підстав і предмета позову.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про зміну предмета позову в частині вимог про прийняття до розгляду заяви про зміну предмету позову щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача 54523,67грн. пені, 3762,60грн. інфляційних втрат та 5276,46грн. 3% річних. 

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Не погодившись з ухвалою місцевого господарського суду, позивач звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати повністю та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії підготовчого судового провадження.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
1 – суд допустив процесуальну помилку, відмовивши позивачу у задоволенні частково (в частині суми пені, інфляційних втрат та 3% річних, бо, на думку апелянта, процесуальним наслідком відмови у задоволенні заяви про зміну предмета позову є відмова у прийнятті та повернення такої заяви позивачу;
2 – суд не вказав, в якій частині задовольняє заяву позивача,
3 – якщо б позивач змінив одночасно предмет та підставу позову в заяві, то суд повинен був відмовити у прийнятті такої заяви та повернути її заявникові;
4 – позивач на підстав ч. 3 ст. 46 ГПК України подав заяву про зміну предмета позову до закінчення підготовчого провадження, змінивши лише предмет позову, не предмет і підстави;
5 – висновки у постановах касаційної інстанції, на які послався суд при винесенні оскаржуваної ухвали, не підлягають застосуванню у даній справі, оскільки стосуються зовсім інших обставин справи.

4. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу (вх.№01-04/1522/26 від 19.02.2026), в якому просив залишити без змін ухвалу суду першої інстанції від 28.01.2026; апеляційну скаргу – без задоволення.
Заяви про приєднання до апеляційної скарги не надходили (ст. 265 ГПК України).

5. Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України).

6. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставин, а також обставин, встановлені судом апеляційної інстанції.
03.10.2025 на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтернаціональна транспортна експедиційна компанія» про стягнення 1 197 408,50 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у порушення умов договору поставки №553743 від 18.05.2023 не оплатив вчасно позивачу вартість отриманого товару за 17 накладними на суму 583 043,70 грн.
Крім того, позивач нарахував відповідачу 614 364,80 грн штрафу.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.10.2025 відкрито провадження у справі підготовче судове засідання призначено на 24.11.2025. 
26.11.2025 позивачем подано заяву про зміну предмету позову (вх.№5074/25), у якій позивач просив стягнути з відповідача 583043,70 грн основного боргу, 614364,80 грн -штрафу, 54 523,67 грн - пені, 3 762,60 грн - інфляційних втрат та 5 276,46 грн - 3% річних.
Правовою підставою для звернення позивача з цією заявою до суду стало положення ст. 46 ГПК України, ст. 625 ЦК України, п. 6.1 Договору поставки № 553743 від 18.05.2023.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.01.2026 у справі №914/3093/25 відмовлено у задоволенні заяви позивача про зміну предмета позову в частині вимог про прийняття до розгляду заяви про зміну предмету позову щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача 54 523,67 грн. пені, 3 762,60 грн - інфляційних втрат та 5 276,46 грн - 3% річних.

7. Визначені судом апеляційної інстанції відповідно до встановлених обставин правовідносини; доводи та мотиви суду апеляційної інстанції, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
Предметом спірних процесуальних правовідносин є перевірка судом апеляційної інстанції застосування судом першої інстанції положень ст. 46 ГПК України.
Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, зазначає наступне.

7.1. Щодо форми процесуального рішення, яке підлягало постановленню.
Відповідно до вимог ст. 236 ГПК України, судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Про можливість оскарження окремо від рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку ухвал суду першої інстанції про повернення заяви про зміну предмета позову свідчать також Постанови Верховного Суду від 20.02.2024 у справі №922/3960/23 (оскаржувалась ухвала про повернення заяви про зміну предмета позову), від 15.05.2023 у справі №922/313/20 (922/598/22) (оскаржувалась ухвала про відмову у прийнятті до розгляду та повернення заяви про зміну предмету позову), від 01.07.2024 у справі №908/1884/23 (оскаржувалась протокольна ухвала про залишення без розгляду заяви про зміну предмета позову), від 17.04.2024 у справі №926/3515/22 (оскаржувалась ухвала, якою відмовлено у прийнятті заяви про зміну предмета позову та повернуто заявнику заяву про зміну предмета позову).
При цьому, суд також враховує позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладену в постанові від 26.04.2022 у справі №712/9611/19, в якій Верховний суд, скасовуючи ухвалу апеляційного господарського суду про повернення апеляційної скарги з підстав, що чинним процесуальним законодавством не передбачено оскарження ухвали про відмову у задоволенні заяви про зміну предмета позову окремо від рішення суду, виходив з того, що процесуальним наслідком відмови у прийнятті заяви про зміну предмета позовних вимог є повернення такої заяви, яка, у свою чергу, може бути оскаржена в апеляційному порядку відповідно до вимог статті 353 ЦПК України (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України є аналогічним нормі п. 6 ч. 1 ст. 255 ГПК України).
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, повертаючи апеляційну скаргу з тих підстав, що скаргу подано на ухвалу, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не надав оцінки змісту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та не врахував положення пункту 6 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України, яким передбачено можливість апеляційного оскарження окремо від рішення суду першої інстанції ухвал суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові)”.
Близька за змістом позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.07.2022 у справі №910/5810/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції.
Слід зазначити, що заява про зміну предмету спору є "заявою" в розумінні пункту 6 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України. Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 січня 2025 року у справі № 908/702/23.
Заяву про зміну предмета позову, яка за своєю природою є новим позовом, що містить інші підстави та заявлений до іншого відповідача, суд залишає без розгляду (Постанова КГС ВС від 27 червня 2022 року у справі № 916/697/21).
Таким чином, при винесенні ухвали за результатом оцінки заяви позивача про зміну предмету позову на предмет дотримання вимог ст. 46 ГПК України, дійшовши висновку про подачу у такий спосіб нового позову, суд першої інстанції повинен був постановити ухвалу про залишення такої заяви без розгляду.
Отже, за правовим змістом вирішеного процесуального питання оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам п. 14 ч. 1 ст. 255 ГПК України, тому може бути предметом апеляційного перегляду, окремо від рішення по суті спору.

7.2. Щодо правової оцінки заяви позивача про зміну предмету позову.
За змістом принципу диспозитивності господарського судочинства, закріпленого у статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з пунктом 2 частини 2, частиною 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
Відповідно до частини 5 статті 46 Господарського процесуального кодексу України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини 2, частиною 3 або частиною 4 цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.
У пунктах 6, 7 частини 2 статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (зокрема, постанови Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 910/13267/18, від 03.08.2020 № 911/2139/19).
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.
Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 серпня 2021 року у справі № 910/19210/15.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.
Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.
Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи:
1) заміна одних позовних вимог іншими;
2) доповнення позовних вимог новими;
3) вилучення деяких із позовних вимог;
4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.
Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.
Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовною вимогами про: стягнення з відповідача 583 043,70 грн основного боргу, 614 364,80 грн штрафу.
У позовній заяві визначено періоди прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 583043,70 грн окремо за кожною з 17 видаткових накладних, загальним періодом з 05.06.2025 по 25.09.2025.
Одними з юридичних підстав позовної заяви зазначено ст. ст. 610, 611, 612, 625 ЦК України (аркуш №6 позову).
26.11.2025 позивачем подано заяву про зміну предмету позову (вх.№5074/25), у якій позивач просив стягнути з відповідача 583043,70 грн основного боргу, 614364,80 грн -штрафу, 54 523,67 грн - пені, 3 762,60 грн - інфляційних втрат та 5 276,46 грн - 3% річних.
При цьому, пеня, три відсотки річних та інфляційні втрати нараховані по 17 видаткових накладних, на ту саму суму основного грошового зобов`язання, яке позивач вважає простроченим, за ті самі періоди, які повністю співпадають з нарахуванням штрафу у позовній заяві.
Отже, ТОВ «КПП Центр» доповнило позовні вимоги похідними вимогами про стягнення пені, інфляційних втрат та 3 % річних.
Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19; пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19).
Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо:
1) в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно
2) на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і 
3) норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами (п. 62 Постанови ВП ВС від 24 квітня 2024 року у справі №657/1024/16-ц).
Зміна позивачем юридичної підстави сама по собі не може бути самостійною підставою для залишення такої заяви без розгляду, оскільки Великою Палатою Верховного Суду сформовано застосування суд принципу jura novit curia («суд знає закони») (Постанова ВП ВС від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).
Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus) (Постанова КЦС ВС від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23). 
Суд додатково зауважує, що фактичні підстави позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
З огляду на зміст первісного позову та заяви про зміну предмету позову, які засновані на порушенні строків оплати товару за Договором поставки №553743 від 18.05.2023 в сумі 583043,70 грн протягом періоду з 05.06.2025 по 25.09.2025 рр., фактичні підстави позову залишилися незмінними (оскільки вони стосуються стягнення основного боргу за договором поставки та нарахування мір відповідальності за прострочення строків оплати товару), тоді як змінився предмет позову (шляхом доповнення нових позовних вимог), що свідчить про реалізацію позивачем процесуального права на зміну предмета позову у порядку, визначеному статтею 46 ГПК України. 
Не змінними також залишились юридичні підстави позову, враховуючи посилання позивача у позовній заяві на положення ст. 625 ЦК України та норми матеріального права, котрі визначають підстави для відповідальності за порушення зобов`язання. 

7.3. Суд апеляційної інстанції додатково зауважує, що положеннями ст. 173 ГПК України прямо передбачено можливість об`єднання основних та похідних позовних вимоги.
Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Вимоги про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат є похідними, з огляду на їх правову природу, підставу виникнення та положення ст. ст. 549, 625 ЦК України. 
Також, ч. 10 ст. 238 ГПК України надано суду право, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, зазначити про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Таким чином, процесуальний закон сприяє одночасному вирішенню у межах одного судового провадження основних та похідних позовних вимог, з метою запобігання неодноразовому зверненню до суду.
Тобто, при оцінці заяви позивача про зміну предмету позову, суд першої інстанції повинен був врахувати необхідність дотримання конституційних гарантій доступу до правосуддя. 
При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Необґрунтоване залишення судом без розгляду заяви по суті справи нівелює саму суть доступу учасника до суду та ускладнює йому цей доступ настільки, що може завдати шкоди самій суті цього права з огляду на норми статей 177-179, 182, 184 Господарського процесуального кодексу України.
Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та ефективним. Деклараційне існування права доступу до суду в законі не є достатнім (Постанова КГС ВС від 26 листопада 2021 року у справі №916/697/21).
Оскаржуване процесуальне рішення (ухвала) не відповідає вищенаведеним вимогам та засадам доступу до суду.

7.4. Крім того, суд апеляційної інстанції вважає помилковим розуміння судом першої інстанції та представником відповідача правових висновків, які викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024р. у справі № 657/1024/16-ц.
Зі змісту п.п. 69-76 Постанови ВП ВС від 24.04.2024 року у справі № 657/1024/16-ц слідує, що у червні 2016 року ПАТ «АТ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом до фізичних осіб, посилаючись на вимоги статей 509, 526, 530, 543, 546, 459-553, 610, 612, 1049, 1050, 1054 ЦК України, просило суд стягнути заборгованість за процентами, пеню за прострочення погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, а також штраф за невиконання умов договору іпотеки в частині страхування предмета іпотеки.
21 вересня 2020 року банк подав до суду першої інстанції заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути:
- нараховані проценти за користування кредитом, пеню за прострочення погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, штраф за невиконання умов договору іпотеки в частині страхування предмета іпотеки;
- три проценти річних та інфляційні втрати, нараховані відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за несвоєчасне виконання рішення суду про стягнення заборгованості.
У цій заяві банк, посилаючись на вимоги частини другої статті 625 ЦК України, заявив нові позовні вимоги, додавши вимоги про стягнення нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання Рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 02 вересня 2010 року у справі № 2-472/10. 
Саме на основі зазначених обставин Великою Палатою Верховного Суду здійснено правову висновки, зокрема, що стягнення грошових коштів у позові, поданому у 2016 році, та у заяві про збільшення позовних вимог від 21 вересня 2020 року мають різні підстави виникнення вимог та подані докази, оскільки в позовній заяві банк просив стягнути заборгованість за невиконання умов кредитного договору, а в заяві про збільшення позовних вимог від 21 вересня 2020 року - заборгованість, нараховану відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, три проценти річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішення суду.
Тобто, саме на основі зазначених підстав сформовано висновки відносно неприпустимості подачі нового позову шляхом збільшення позовних вимог.
Встановлені під час розгляду цієї господарської справи обставини та встановлені апеляційним судом незмінні фактичні та юридичні підстави первісного позову та заяви про зміну предмету позову є відмінними від обставин справи № 657/1024/16-ц.
Також, у справі №204/1212/21, на постанову Верховного Суду у якій послався суд першої інстанції, у позові від 17.02.2021 позивач заявив про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь 3% від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою по видачу коштів до дня фактичної видачі за договорами банківського вкладу, а в заяві від 24 січня 2022 позивач просив стягнути з ПАТ «КБ «ПриватБанк» суму відсотків за договорами банківського вкладу суму процентів за договорами банківського вкладу.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає нерелевантними та помилково застосованими судом першої інстанції до процесуальних відносин, які виникли у цій господарській справі, правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024р. у справі № 657/1024/16-ц.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції невірно визначив форму постановленого процесуального рішення (п. 7.1. мотивувальної частини постанови); помилково ототожнив заяву про зміну предмету позову із подачею нового позову (п. 7.2. мотивувальної частини постанови), чим допустив порушення норм процесуального права.
За таких обставин Ухвала Господарського суду Львівської області від 28.01.2026 у справі № 914/3093/25 підлягає скасуванню.
На підставі ч. 3 ст. 271 ГПК України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство (неплатоспроможність), зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство (неплатоспроможність) без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі (п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України).
Таким чином, Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.01.2026 у справі №914/3093/25 слід скасувати, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» від 26.11.2025 року про зміну предмету позову у справі № 914/3093/25 передати на розгляд Господарського суду Львівської області.

9. Судові витрати.
За розгляд апеляційної скарги позивачем сплачено 3 328,00 грн судового збору.
Підпунктом в) п. 4 ч. 1 ст. 282 ГПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на передачу судом апеляційної інстанції справи на розгляд до суду першої інстанції, питання щодо розподілу судового збору, сплаченого позивачем за подання апеляційної скарги, має бути вирішено судом першої інстанції під час розподілу судових витрат за наслідком розгляду справи по суті, з урахуванням вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 42, 46, 173, 232, 233, 236, 238, 240, 242, 247-252, 269, 270, 271, 273, 275-277, 280-289 ГПК України, суд

У Х В А Л И В:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» на Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.01.2026 у справі №914/3093/25 задоволити повністю.
2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 28.01.2026 у справі №914/3093/25 скасувати.
3. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КПП Центр» від 26.11.2025 року про зміну предмету позову у справі № 914/3093/25 передати на розгляд Господарського суду Львівської області.
4. Розподіл судових витрат зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги здійснити суду першої інстанції після розгляду справи по суті.
5. Копію повного тексту судового рішення (постанови) не пізніше двох днів від дати складення направити учасникам справи до електронних кабінетів у системі ЄСІТС, за їх відсутності – засобами поштового зв`язку.
6. Матеріали оскарження ухвали повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення - 25.02.2026.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу безпосередньо до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом 20 днів з дня складення повного судового рішення (постанови).
Повний текст постанови складено 27.02.2026.

Головуючий суддя Міліціанов Р.В.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Ржепецький В.О.