ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4021/26 Справа № 204/11119/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Книш А.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача    Никифоряка Л.П.,
суддів      Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Дніпровська міська рада,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 24 грудня 2025року та додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 05 січня 2026року, головуючий у суді першої інстанції Книш А.В.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024року ОСОБА_1 подав позов в суд проти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Дніпровську міську раду, висловив вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оформити та подати до Дніпровської міської ради спільну заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , розробити проект землеустрою щодо відведення даної Земельної ділянки, оформити та подати до Дніпровської міської ради спільну заяву про погодження проекту землеустрою щодо відведення Земельної ділянки, та передачу Земельної ділянки в оренду. 
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , складається з трьох квартир. У квартирі АДРЕСА_3 проживає та вважає себе власником позивач, у квартирі АДРЕСА_4 – відповідач ОСОБА_2 , у квартирі АДРЕСА_5 – відповідач ОСОБА_3 . Домоволодіння є самовільно побудованим, право власності на вказане домоволодіння не оформлено. Домоволодіння знаходиться на земельній ділянці 498кв.м. та фактичними користувачами спірної земельної ділянки є позивач та відповідачі. 
Вказував, що наприкінці липня 2024року позивач задля набуття права на вказану земельну ділянку звернувся до Дніпровської міської ради з клопотанням, в якому просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Однак у відповідь ДМР листом повідомила, що таке клопотання подається одночасно всіма співвласниками жилого будинку, а тому у Департаменту відсутні правові підстави для підготовки вищенаведеного проєкту рішення міської ради стосовно вказаної Земельної ділянки.
Наголошував, що відповідачі у порушення статей 118, 119, 123 ЗК України ухиляються від оформлення документів на земельну ділянку, не бажають звертатися до Дніпровської міської ради зі спільною заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробляти проект землеустрою щодо зазначеної відведення земельної та в подальшому звертатися до Дніпровської міської ради зі спільною заявою про погодження такого проекту землеустрою щодо зазначеної земельної ділянки та відведення земельної ділянки та передачі її в оренду. 
Вважав, що такою поведінкою відповідачі порушують його права на земельну ділянку відповідно до закону.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 24 грудня 2025року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Додатковим рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 05 січня 2026року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00грн.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що покладання на відповідачів обов`язків оформити та подати до Дніпровської міської ради спільної заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки тощо не є виправданим і покладе надмірний тягар на відповідачів, оскільки вчинення таких дій є правом відповідачів, а не їх обов`язком. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
20 січня 2026року ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_4 , подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 24 грудня 2025року та додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 05 січня 2026року. 
В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішень суду та просив про задоволення позову в повному обсязі і відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрати на професійну правничу допомогу. 
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що оформлення земельної ділянки та сплата оренди є обов`язком землекористувачів – відповідачів, а не їх правом, як про те помилково у оскаржуваному рішенні стверджує суд першої інстанції.
Вказував, що ухилення відповідачів від звернення зі спільною заявою до ДМР про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки порушує право позивача на узаконення земельної ділянки.
Позивач наполягав, що додаткове рішення ухвалено з порушенням принципу змагальності – обмежено право позивача на заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, а також відсутні правові підстави для стягнення з нього витрат на правничу допомогу, через незаконність такого додаткового рішення. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідачі та третя особа у відзивах на апеляційну скаргу заперечили проти апеляційної скарги, заявляли, що обставини якими скаржник обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору, доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
22 січня 2026року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду витребувано з Чечелівського районного суду міста Дніпра цивільну справу №204/11119/24; та 28 січня 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2026року цивільну справу повернуто до суду першої інстанції для належного оформлення матеріалів справи.
06 лютого 2026року справа з усунутими недоліками повернулась на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2026року справу призначено до судового розгляду на 07 квітня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про доставку електронного листа.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Відповідно до відповіді КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 01 березня 2024року, в архіві КП «ДМБТІ» ДМР за адресою: АДРЕСА_2 , значиться дві інвентаризаційні справи. Згідно першої інвентаризаційної справи, відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за даною адресою. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи, домоволодіння побудовано самочинно, про що в інвентаризаційній справі виставлено відповідний штамп, на самочинно зайнятій земельній ділянці. Первинну інвентаризацію проведено згідно замовлення відділу комунального господарства Красногвардійського району для складання акту обстеження та складення акту ідеальних часток. Користувачами домоволодіння зазначено: позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Власникам нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , надано акт ідеальних часток, складений КП «ДМБТІ» ДМР 06 вересня 1983року, для пред`явлення у відділ комунального господарства Красногвардійського району. В матеріалах інвентаризаційної справи відсутні відомості про затвердження або не затвердження цього акту часток. Згідно другої інвентаризаційної справи, домоволодіння побудовано самочинно. Користувачем зазначено ОСОБА_7 /т.1 а.с.111/.
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано /т.1 а.с.12,15-17/.
Відповідач ОСОБА_2 визнала, що вона є донькою ОСОБА_5 .
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 – ІНФОРМАЦІЯ_2 /т.1 а.с.174,175/.
31 липня 2024року позивач звернувся до міського голови з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0500 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6 /т.1 а.с.18/.
Листом від 31 липня 2024року Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради позивачу відмовлено у підготовці відповідного проекту рішення міської ради стосовно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_6 , у зв`язку з відсутністю правових підстав. Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради зазначено, що під час розгляду клопотання позивача та документів, доданих до нього, було встановлено, що домоволодіння складається з трьох квартир. Якщо на земельній ділянці розташований житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що перебувають у спільній власності кількох громадян України, клопотання подається одночасно всіма співвласниками жилого будинку. Додатково наголошено, що позивачу необхідно долучити до клопотання документи, що підтверджують володіння та термін користування об`єктом нерухомого майна та земельною ділянкою (рішення суду або інші документи від державних органів або органів місцевого самоврядування) /т.1 а.с.19/.
Земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , фактично користуються позивач та відповідачі.
Як з`ясовано судом, відповідачі на час розгляду справи не мають наміру оформлювати право власності на спірну земельну ділянку.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що покладання на відповідачів обов`язків оформити та подати до Дніпровської міської ради спільної заяви про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, розробити проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, оформити та подати до Дніпровської міської ради спільну заяву про погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки та передачу спірної земельної ділянки в оренду не є виправданим і покладе надмірний тягар на відповідачів, оскільки вчинення таких дій є правом відповідачів, а не їх обов`язком. 
Як правову підставу для відмови у задоволенні позову, суд вказав, що згідно законодавства відсутній обов`язок будь-якої особи, яка користується земельною ділянкою, подати заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність чи у користування.
Стягуючи з позивача на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу, суд врахував характер наданої правничої допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи буде ефективним способом захисту прав позивача такий спосіб захисту як зобов`язання відповідачів вчинити певні дії щодо оформлення прав на земельну ділянку, за встановлених у справі обставин та з урахуванням принципу свободи здійснення особою своїх цивільних прав на власний розсуд.
Згідно частини першої статті 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 119 ЗК України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування з заявою про передачу такої земельної ділянки у їхню власність.
Згідно частини другої статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Із зазначених статей вбачається відсутність обов`язку будь-якої особи, яка користується земельною ділянкою, подати заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність чи у користування.
Водночас, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу /частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України/.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону /частина перша та друга статті 5 ЦПК України/.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
За змістом частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачами порушено його право на узаконення спірної земельної ділянки, оскільки вони будучи фактичними землекористувачами земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не виконують свого обов`язку з оформлення права на землю, а тому він і просить зобов`язати відповідачів оформити та подати до Дніпровської міської ради спільну заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної Земельної ділянки, розробити проект землеустрою щодо відведення спірної Земельної ділянки, оформити та подати до Дніпровської міської ради спільну заяву про погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної Земельної ділянки та передачу спірної Земельної ділянки в оренду.
Однак, апеляційний суд наголошує, що право відповідачів як фізичних осіб щодо звернення до органів влади з тими чи іншими вимогами, в тому числі щодо земельної ділянки, є дискреційними, а тому суд не може втручатися до таких прав осіб і не може підміняти їх волю до реалізації чи не реалізації їх певних прав.
Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд /стаття 12 ЦК України/.
Згідно частини другої статті 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї.
Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Навіть у разу умисного ухилення від оформлення права на землю, щодо сторони, яка ухиляється, можуть настати передбачені законом наслідки, натомість примушення до вчинення таких дій є неможливим.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тож, позивачем не доведено, що задоволення саме таких його позовних вимог про зобов`язання вчинити певні дії призведе до відновлення, на його думку, порушених прав щодо земельної ділянки. 
Отже встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
По суті, підстави позову й доводи апеляційної скарги свідчать про відсутність правових підстав та достатніх умов для задоволення позовних вимог.
Твердження апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оформлення земельної ділянки та сплата оренди є обов`язком землекористувачів – відповідачів, а не їх правом, як про те помилково у оскаржуваному рішенні стверджує суд першої інстанції, є безпідставними, оскільки територіальна громада в особі Дніпровської міської ради будь-яких вимог щодо стягнення оренди чи то звільнення земельної ділянки тощо до відповідачів не заявляла, а позивачем не доведено як в такому випадку порушуються саме його права як користувача земельною ділянкою саме відповідачами. 
Посилання скаржника на висновки Верховного Суду та Верховного Суду України не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки сформульовані у справах, які не мають стосунку до спорів про зобов`язання особи звертатися до компетентного органу із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою тощо.
Тож відповідні висновки Верховного Суду, наведені у тексті поданої апеляційної скарги, є нерелевантними до даної справи та не підлягають врахуванню судом апеляційної інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Щодо додаткового рішення суду про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, слід зазначити наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012року Закону № 5076-VI, договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 вказаного Закону, інші види правової допомоги – інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушення, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час /стаття 30 Закону № 5076-VI/.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги /частина 3 статті 137 ЦПК України/.
Водночас, згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено /пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України/.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018року у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).
Судом першої інстанції встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: - копію ордера на надання правничої допомоги; - копію договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 28 січня 2025року; - копію Додаткової угоди №1 до Договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги) №1 від 28 січня 2025року, відповідно до якої замовник прийняв професійну правничу допомогу у вигляді: ознайомлення з матеріалами справи, заявами, клопотаннями тощо у справі №204/11119/24; підготування та подання відзиву на позовну заяву у справі №204/11119/24; підготування та подання усіх необхідних процесуальних документів, необхідних для належного захисту прав та інтересів Клієнта під час розгляду справи у суді в рамках справи, зазначеної у п.1; забезпечення участі адвоката в інтересах Клієнта під час розгляду справи у суді, зазначеної у п.1; - копію Акту №01 здачі-приймання до договору про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 29 грудня 2025року, відповідно до якого вартість послуг наданих адвокатських послуг становить суму в розмірі 20000,00грн, яка включає в себе ознайомлення з матеріалами справи, заявами, клопотаннями тощо у справі №204/11119/24; підготування та подання відзиву на позовну заяву у справі №204/11119/24; підготування та подання усіх необхідних процесуальних документів, необхідних для належного захисту прав та інтересів Клієнта під час розгляду справи у суді в рамках справи, зазначеної у п.1; забезпечення участі адвоката в інтересах Клієнта під час розгляду справи у суді, зазначеної у п.1; - копію рахунку на оплату адвокатських послуг №01 від 29грудня 2025року на суму 20000,00грн.
Тож відповідач ОСОБА_3 дійсно отримала правову допомогу від адвоката Біжко Ю.О., а отже не викликає сумнівів, що відповідачем ОСОБА_3 фактично здійснено витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
При цьому, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. 
У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема, критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що стягнуті судом першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00грн не є завищеними та є належним чином обґрунтованими.
Враховуючи складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи та витраченого ним часу на надання відповідачу правничої допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та значення справи для сторін, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00грн, надану в суді першої інстанції, що є обґрунтованим та не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару.
Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішень суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 24 грудня 2025року та додаткове рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 05 січня 2026року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 квітня 2026року.

Судді: