ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року	Львів	Справа № 140/15088/24 пров. № А/857/13356/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Стецик Н.В.,
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк,
дата складання повного тексту рішення – 05 березня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просив: визнати протиправними дії щодо неврахування заробітної плати за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року у розмірі 411377,93 грн для розрахунку середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (щомісячної страхової виплати) при призначенні щомісячної страхової виплати; зобов`язати здійснити перерахунок та виплату страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (щомісячної страхової виплати) з 10.12.2021, включивши до розрахунку середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) заробітну плату ОСОБА_1 за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року в розмірі 411377,93 грн, з урахуванням фактично сплачених сум.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 22.09.2010 він перебуває на пенсійному забезпеченні за віком. Вказує, що Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.11.2021 встановлено виникнення у нього хронічного професійного захворювання (отруєння) причинами чого зазначено багаторазова тривала дія вуглепородного пилу, шуму з перевищенням ГДР під час роботи на різних посадах у ВП «Шахта ім. Д.Ф. Мельникова» АТ «Лисичанськвугілля». Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №033976 йому встановлено рівень втрати професійної працездатності - 40%. На підставі викладеного 22.10.2024 він звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення/перерахування/продовження страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, проте постановою відповідача від 01.11.2024 №3001-1178365625/69463 йому було відмовлено в перерахунку страхової виплати. Дана постанова мотивована тим, що позивачем не надано довідку про розмір заробітної плати перед настанням страхового випадку та відсутня інформація за даними Державного реєстру про сплату ЄСВ, які є обов`язковими для нарахування щомісячних страхових виплат. Не погоджується із такими діями відповідача, Стверджує, що оскільки 10.12.2021 йому встановлено ступінь втрати працездатності у 40%, то розмір страхової виплати має розраховуватися із заробітку за 12 календарних місяців з місяця, що передує місяцю настання страхового випадку (в його випадку таким розрахунковим є період з грудня 2020 року по листопад 2021 року). Вказує, що загальна сума його заробітку за згаданий період склала 411377,93 грн, яка підтверджується відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5). Також зазначає, що особа не може нести відповідальності за порушення роботодавця в частині несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного соціального внеску. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 березня 2025 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо неврахування у повному обсязі заробітної плати ОСОБА_1 за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року в розмірі 433330,87 грн до розрахунку середньомісячної заробітної плати для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 страхової виплати з 10.12.2021, врахувавши у повному обсязі його заробітну плату за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року в розмірі 433330,87 грн до розрахунку середньомісячної заробітної плати для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, з урахуванням фактично сплачених сум страхових виплат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в індивідуальних відомостях про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) від 22.10.2024 по страхувальнику ВП «Шахта імені Д.Ф. Мельникова» акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (код 26349183) наявні відомості про нарахування та виплату заробітної плати позивачу у період з 01.12.2020 по 30.11.2021. Разом з цим, відомості про сплату страхових внесків за вказаний період відсутні. Відповідальність у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску покладається на роботодавця як платника єдиного внеску, а працівник, у цьому випадку позивач, не може нести відповідальність за такі порушення та має право на врахування заробітної плати за відповідні періоди, за які роботодавцем несплачені страхові внески, при розрахунку середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (щомісячної страхової виплати). З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що в спірних правовідносинах страхові виплати передбачені ОСОБА_1 у зв`язку із професійним захворюванням, яке виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого. Оскільки в спірних правовідносинах страховий випадок підтверджено 10.12.2021, обчислення середньої заробітної плати для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (щомісячної страхової виплати) повинно бути здійснено за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року у відповідності до вимог пункту 11 Порядку №1266.
Судом першої інстанції встановлено, що загальна сума заробітку ОСОБА_1 за згаданий період за відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) складає 433330,87 грн. У позовній заяві позивачем сума його заробітку за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року вказана в розмірі 411377,93 грн. Разом з тим, така сума не відповідає даним Форми ОК-5, що наявна в матеріалах справи. Суд враховав, що відповідно до частини 2 другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. З огляду на допущену позивачем помилку при обрахунку суми заробітку за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року, та керуючись положеннями частини 2 другої статті 9 КАС України, суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та визначити суму заробітку ОСОБА_1 з грудня 2020 року по листопад 2021 року на рівні 433330,87 грн, що відповідає даним Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5).
Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що 22.10.2024 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про перерахунок страхової виплати у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням), однак до поданої позивачем не було подано довідки про розмір заробітної плати перед настанням страхового випадку. Окрім того, щодо заявника відсутня інформація за даними Державного реєстру про сплату єдиного соціального внеску. Вважає, що вказане є обов`язковою умовою для нарахування щомісячних страхових виплат згідно з постановою № 1266 від 26.09.2001 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням». Саме відсутність даних документів та інформації стало підставою щодо прийняття ГУ ПФУ у Волинській області постанови від 01.11.2024 про відмову у перерахунку страхової виплати.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є особою, яка отримала професійне захворювання, що підтверджується актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.11.2021, затвердженого 03.11.2021 начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці.
Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серія 12 ААА №033976 від 19.01.2022 позивачу встановлено з 10.12.2021 40% ступеня втрати професійної працездатності.
22.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення/перерахування/продовження страхової виплати з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням). Як слідує із змісту даної заяви позивач просив відповідача призначити (перерахувати) страхову виплату у зв`язку з нещасним випадком на виробництві (професійним захворюванням), що стався (отримане) за час роботи на Відокремленому підрозділі «Шахта імені Д.Ф. Мельникова» Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля». На момент нещасного випадку та час подання заяви працював Відокремленому підрозділі «Шахта імені Д.Ф. Мельникова» Акціонерного товариства «Лисичанськвугілля».
Постановою ГУ ПФУ у Волинській області від 01.11.2024 №3001-1178365625/69463 відповідач відмовив ОСОБА_1 в перерахунку страхової виплати у зв`язку із відсутністю підстав для проведення перерахунку згідно статтею 31 Закону України від 23.09.1999 №1005-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Як зазначено в описовій частині вказаної постанови: підстави для проведення перерахунку щомісячних виплат відсутні, зокрема не надана довідка про розмір заробітної плати перед настанням страхового випадку та відсутня інформація за даними Державного реєстру про сплату єдиного соціального внеску, які є обов`язковими для нарахування щомісячних страхових виплат згідно постанови №1266 від 26.09.2001 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням».
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині: визнання протиправними дій відповідача щодо неврахування у повному обсязі заробітної плати позивача за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року в розмірі 433330,87 грн до розрахунку середньомісячної заробітної плати для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу страхової виплати з 10.12.2021, врахувавши у повному обсязі його заробітну плату за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року в розмірі 433330,87 грн до розрахунку середньомісячної заробітної плати для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, з урахуванням фактично сплачених сум страхових виплат.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я визначено положеннями Закону України від 23.09.1999 №1105-ХIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-ХIV в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).
За приписами статті 1 Закону №1105-ХIV у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
види загальнообов`язкового державного соціального страхування: у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності; від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (далі - страхування від нещасного випадку); медичне;
загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - соціальне страхування) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України;
нещасний випадок - обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю або настала смерть;
об`єкт соціального страхування - страховий ризик та страховий випадок, із настанням яких у застрахованих осіб (членів їх сімей, інших осіб) виникає право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону залежно від видів соціального страхування;
професійне захворювання - захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою;
страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає соціальному страхуванню відповідно до видів соціального страхування;
страховик - Фонд соціального страхування України (далі - Фонд);
страхові випадки: за соціальним страхуванням від нещасних випадків - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці;
страхові кошти - акумульовані страхові внески, суми від фінансових санкцій та інші надходження відповідно до законодавства для здійснення матеріального забезпечення, страхових виплат та надання соціальних послуг згідно з цим Законом;
суб`єкти соціального страхування - застрахована особа, члени її сім`ї або інша особа у випадках, передбачених цим Законом, страхувальник та страховик.
Частиною першою статті 29 Закону №1105-ХIV передбачено, що страхуванню від нещасного випадку підлягають:
1) особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) (крім домашніх працівників, які не беруть добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, зокрема які є резидентами Дія Сіті, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню від нещасного випадку на інших підставах;
2) здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої, післядипломної освіти, залучені до будь-яких робіт під час, перед або після занять, під час занять, коли вони набувають професійних навичок, у період проходження виробничої практики (стажування), виконання робіт на підприємствах
Згідно із статтею 30 Закону № 1105-ХIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України «Про охорону праці».
Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення реабілітації у сфері охорони здоров`я, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами. Перелік обставин, за яких настає страховий випадок, та перелік професійних захворювань визначаються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини сьомої статті 30 Закону № 1105-ХIV страхові виплати складаються із:
1) щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати (або відповідної її частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);
2) страхової виплати у встановлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого);
3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;
4) страхових витрат на професійну реабілітацію та соціальну допомогу;
5) допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.
Частиною 8 статті 32 Закону №1105-ХIV визначено, що ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я, з урахуванням (за наявності) результатів заключного реабілітаційного обстеження після надання реабілітаційної допомоги мультидисциплінарною командою реабілітаційного закладу, відділення, підрозділу, внесеного до індивідуального реабілітаційного плану. Огляд потерпілого, складання, внесення змін до індивідуальної програми реабілітації проводиться МСЕК відповідно до законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України №1105-ХIV сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячної заробітної плати, яку потерпілий мав до ушкодження здоров`я.
Максимальний розмір щомісячної страхової виплати не може перевищувати чотири мінімальні заробітні плати.
Максимальний розмір щомісячної страхової виплати після проведеного перерахування відповідно до частини другої статті 31 цього Закону не може перевищувати чотири мінімальні заробітні плати.
Мінімальний розмір призначеної щомісячної страхової виплати потерпілому у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути меншим за мінімальну заробітну плату.
Частинами 8 та 9 ст. 36 цього Закону визначено, що середньомісячна заробітна плата для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв`язку із втраченою ним заробітною платою (або відповідною її частиною) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Під час обчислення середньомісячної заробітної плати враховуються всі види виплат, на які нараховувалися страхові внески.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1266 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням (далі – Порядок в редакцій на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з пунктом 3 цього Порядку середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування - період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати, призупинення дії трудового договору у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, період, протягом якого працівник проходив строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або проходив військову службу за контрактом, зокрема шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, і за ним не зберігався роботодавцем середній заробіток за такий період (далі - поважні причини). В такому ж порядку обчислюється середньоденна сума заробітної плати (доходу) застрахованої особи, яка є працівником або гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті, з якої фактично сплачено страхові внески.
Пунктами 11 - 24 цього Порядку визначені «Особливості обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності)».
Відповідно до пункту 11 зазначеного Порядку розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата, є 12 календарних місяців за місцем роботи, де стався страховий випадок, починаючи з місяця, що передує місяцю настання страхового випадку.
Якщо застрахована особа перебувала у трудових відносинах менше ніж 12 календарних місяців за місцем роботи, де стався страховий випадок, середня заробітна плата обчислюється за фактично відпрацьовані календарні місяці (з першого до першого числа).
У разі коли застрахована особа перебувала у трудових відносинах менше ніж календарний місяць за місцем роботи, де стався страховий випадок, середня заробітна плата обчислюється за фактично відпрацьований час (календарні дні) перед настанням страхового випадку.
Згідно з пунктом 12 Порядку якщо у розрахунковому періоді перед настанням страхового випадку застрахована особа з поважних причин не мала заробітку або страховий випадок настав у перший день роботи, середня заробітна плата визначається виходячи з тарифної ставки (посадового окладу) або її частини, встановленої на день настання права на страхову виплату. У разі коли тарифна ставка (посадовий оклад) не встановлена та відповідні дані відсутні, розрахунок проводиться виходячи з розміру мінімальної заробітної плати (або її частини), встановленого законом на день настання права на страхову виплату.
Пунктом 13 цього Порядку визначено, що середня заробітна плата обчислюється за тією професією (посадою, розрядом, роботою) на підприємстві (в цеху, на дільниці, ділянці), за якою застрахована особа працювала до моменту ушкодження здоров`я і за якою медико-соціальною експертною комісією їй встановлено стійку втрату професійної працездатності.
Як слідує з матеріалів справи, в індивідуальних відомостях про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) від 22.10.2024 по страхувальнику ВП «Шахта імені Д.Ф. Мельникова» акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» (код 26349183) наявні відомості про нарахування та виплату заробітної плати позивачу у період з 01.12.2020 по 30.11.2021. Разом з цим, відомості про сплату страхових внесків за вказаний період відсутні.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (пункт 10 частини першої статті 1 Закону №2464).
Відповідно до абзацу другого пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Платник єдиного внеску зобов`язаний подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та Фондом загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (пункт 4 частини другої статті 6 Закону №2464).
Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону №2464 у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Таким чином, відповідальність у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску покладається на роботодавця як платника єдиного внеску, а працівник, у цьому випадку позивач, не може нести відповідальність за такі порушення та має право на врахування заробітної плати за відповідні періоди, за які роботодавцем несплачені страхові внески, при розрахунку середньоденної заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (щомісячної страхової виплати).
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що в спірних правовідносинах страхові виплати передбачені ОСОБА_1 у зв`язку із професійним захворюванням, яке виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого.
Довідкою серія 12 ААА №033976 від 19.01.2022 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги позивачу встановлено 40% ступеня втрати професійної працездатності з 10.12.2021.
Оскільки в спірних правовідносинах страховий випадок підтверджено 10.12.2021, обчислення середньої заробітної плати для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (щомісячної страхової виплати) повинно бути здійснено за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року у відповідності до вимог пункту 11 Порядку № 1266.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що загальна сума заробітку ОСОБА_1 за згаданий період за відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5) складає 433330,87 грн.
У позовній заяві позивачем сума його заробітку за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року вказана в розмірі 411377,93 грн. Разом з тим, така сума не відповідає даним Форми ОК-5, що наявна в матеріалах справи.
Суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до частини 2 другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на допущену позивачем помилку при обрахунку суми заробітку за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року, та керуючись положеннями частини 2 другої статті 9 КАС України, суд першої інстанції обгрунтовано вийшов за межі позовних вимог та визначив суму заробітку ОСОБА_1 з грудня 2020 року по листопад 2021 року на рівні 433330,87 грн, що відповідає даним Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5).
Враховуючи встановлені судом обставини, відповідач безпідставно не врахував у повному обсязі заробітну плату позивача за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року в розмірі 433330,87 грн до розрахунку середньомісячної заробітної плати для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, чим допустив порушення коментованих вище норм Закону №1105-ХIV та порушив права позивача, за захистом яких він звернувся до суду з цим позовом.
Відповідно, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання таких дій ГУ ПФУ у Волинській області протиправними та задовольнити позовні вимоги позивача в цій частині позову.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області здійснити перерахунок та виплату страхової виплати суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.
Згідно із пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії ГУ ПФУ у Волинській області у даній конкретній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Відповідно до частини статті 31 Закону №1105-ХIV перерахування сум щомісячних страхових виплат проводиться у разі зміни ступеня втрати професійної працездатності.
Таким чином, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав ОСОБА_1 є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити перерахунок та виплату позивачу страхової виплати з 10.12.2021, врахувавши у повному обсязі заробітну плату позивача за період з грудня 2020 року по листопад 2021 року в розмірі 433330,87 грн до розрахунку середньомісячної заробітної плати для визначення розміру страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, з урахуванням фактично сплачених сум страхових виплат.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 березня 2025 року у справі № 140/15088/24 – без змін.
Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. Я. Качмар