Справа № 442/3672/25 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І. 
Провадження № 22-ц/811/4069/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2025 року в складі судді Гарасимків Л.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,-
встановив:
У травні 2025 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Вимоги обгрунтовує тим, що на підставі виконавчого листа №2-5795-2004, виданого 30.09.2009 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.11.2004 і до досягнення дітьми повноліття, Дрогобицьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № 4940391.
З часу ухвалення рішення суду, відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків та не здійснює сплату призначених судовим рішенням аліментів у встановлені строки, внаслідок чого станом на 11.04.2025 за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів у сумі 94697,76 грн., що підтверджується розрахунком державного виконавця та довідкою Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області від 11.04.2025 № 27388. 
У зв`язку із зазначеним, змушена звернутися до суду з позовом про стягнення пені за несплату аліментів.
Враховуючи, що сума неустойки (пені) за порушення відповідачем аліментних зобов`язань становить 329 851,68 грн. грн., тобто перевищує 100 % заборгованості по даному аліментному зобов`язанню, просить стягнути пеню в межах наявної заборгованості по аліментам. 
Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 , заборгованість по аліментах на утримання дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.11.2004 р. і до досягнення дітьми повноліття у сумі 94 697,76 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 , пеню за прострочення сплати аліментів по виконавчому листу №2-5795/2004 від 30.09.2009 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області в сумі – 94 697 (дев`яносто чотири тисячі шістсот дев`яносто сім тисяч грн.) 76 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави 2422,40 гривень судового збору.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується, вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Звертає увагу, що відповідь на відзив подано з пропуском строку на подання, тому суд не повинен був брати таку до уваги, а прийняття з порушенням процесуальних строків призвело до істотного порушення норм процесуального права та вплинуло на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення.
Крім цього, представником позивачки подано відповідь на заперечення, однак таких процесуальних документів ні судом, ні кодексом не передбачено. 
Покликаючись на час розгляду справи, зазначає, що затягування судового процесу призвело до порушення ст. 6 Конвенції, п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, які визначають розумний строк розгляду справи, як одну із основних засад цивільного судочинства.
Зазначає, що як батько завжди належно виконував свої батьківські обов`язки, забезпечував дітей усім необхідним, однак чеків ніколи не зберігав, діти частково проживали з ним, що було визнано позивачкою, однак суд не взяв такого до уваги.
Також, суд не взяв до уваги того, що примусово аліменти з нього не стягувалися, вільно виїжджав закордон на роботу, що ставить під сумнів наявну заборгованість зі сплати аліментів.
Після розірвання шлюбу залишив бізнес ОСОБА_2 для того, щоб їй було за що утримувати дітей, натомість суд вбачає у дія відповідача ухилення від сплати аліментів.
Оскільки виконавче провадження по виконанню виконавчого листа № 2-5795-2004 знищене за закінченням терміну зберігання, суд дослідив не всі обставини та докази у справі.
Покликаючись на судову практику, у тому числі Європейського суду з прав людини, зазначає, що вказати на правові аргументи незгоди на спростування того чи іншого доказу – процесуальний обов`язок суду.
Стверджує, що звільнений від сплати судового збору, оскільки є учасником бойових дій, тому рішення суду в частині стягнення з нього судового збору у розмірі 2422,40 грн. необхідно скасувати.
Звертаючи увагу на правові висновки касаційного суду, зазначає, що державний виконавець повинен не лише направити копію постанови про відкриття виконавчого провадження, але й встановити факт отримання боржником цієї постанови, якою встановлено факт добровільного виконання рішення суду. При цьому, на платника аліментів не можна покладати неустойку (пеню), якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Таким чином, суд повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність в одержувача аліментів права на стягнення неустойки.
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2025 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
26.01.2026 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини спірних правовідносин, наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, розрахунок пені, а також те, що відповідачу було добре відомо про рішення суду, яким стягнуто аліменти, оскільки відповідні вимоги останній визнавав, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
04.02.2026 на адресу апеляційного суду надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив, зазначає, що учасники справи повинні добросовісно користуватися своїми процесуальними правами, однак позивачка не надала доказів, що про існування апеляційного провадження у цій справі вона дізналася 19.01.2026, як і не надала копії рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.11.2004 у справі № 2-5795/2004. Звертає увагу, що позивачка протягом 20 років не зверталася до суду з вимогою про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, а звернулася із заявою лише тоді, коли довідалася, що він є військовослужбовцем. Покликаючись на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 19.02.2024 у справі №761/893/23, зазначає, що відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України. Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2025 рокута у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 07 квітня 2026 року не прибули, не повідомили про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені).
При цьому, батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
На підставі виконавчого листа №2-5795-2004 від 30.09.2009 Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, з ОСОБА_1 стягуються в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.11.2004 року і до досягнення дітьми повноліття.
Дрогобицьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № 4940391, загальна сума заборгованості зі сплати аліментів становить 94 697,76 грн. 
Враховуючи наведене, суд першої інстанції погодився з тим, що з часу ухвалення рішення суду відповідач ухиляється від своїх обов`язків та не здійснював сплату аліментів у встановлені строки.
При цьому, суд не взяв до уваги посилання відповідача ОСОБА_1 на той факт, що у 2004 році було винесено рішення суду про стягнення з нього аліментів і про відкрите виконавче провадження у 2009 році він дізнався 23.05.2025, тобто тільки після отримання копії ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.05.2025 про відкриття провадження у справі № 442/3672/25 та розцінив таке як, свідоме ухилення останнього від сплати аліментів як платника.
Крім того, твердження відповідача про те, що він неодноразово купляв дітям необхідні речі, одяг тощо, тобто що він додатково матеріально піклується про своїх дітей, не підтверджено письмовими доказами. 
Позивачкою заявлено вимогу про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у 100%-му розмірі заборгованості - 94 697,76 грн.
Врахувавши наданий позивачкою розрахунок пені, положення закону та судову практику, суд дійшов висновку, що з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 94 697,76 грн. 
Крім цього, суд стягнув з відповідача у дохід держави судовий збір.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого. 
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19).
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Слідуючи ч. 1 ст. 2 Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.
Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ст.ст. 51 Конституції України, 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України).
Більше того, навіть особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 2 ст. 166 СК України).
Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 6) СК України.
Судом встановлено, що сторони у справі є колишнім подружжям, шлюб між якими розірвано, про що 02.09.2005 зроблено відповідний актовий запис № 205, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 18.02.2025 серія НОМЕР_1 (а.с. 14).
Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 16-17).
30 вересня 2009 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області видав виконавчий лист №2-5795-2004 про стягнення із ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.11.2004 і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 21).
01.08.2013 позивачка ОСОБА_3 зареєструвала шлюбу із ОСОБА_6 , взявши прізвище « ОСОБА_7 » (а.с. 10-11).
Згідно із довідкою про неотримання аліментів від 11.02.2016 ОСОБА_8 не отримувала аліменти від ОСОБА_1 у період з 01.07.2015 по 31.12.2015 згідно виконавчого листа №2-5795-2004, виданого 30.09.2009 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області (а.с. 18).
Звертаючись до суду із позовними вимогами ОСОБА_2 свої доводи зводить до того, що у відповідача виникла заборгованість щодо сплати аліментів, у зв`язку із цим, згідно ст. 196 СК України, стягувач має право на одержання неустойки (пені), яку, у розмірі заборгованості, разом із самою заборгованістю по аліментах, просила стягнути у примусовому порядку. 
Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
Відповідно до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Колегія суддів виходить з того, що сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Зокрема, відповідальність за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину визначена ст. 196 СК України.
Так, згідно із частиною першою статті 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
У постанові від 14 грудня 2020 року по справі №661/905/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду уточнив висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц, зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.
Зокрема, у вказаній постанові зазначено, що стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Аналогічні висновки викладені у постанові ВС від 12 квітня 2022 року (справа №381/1553/19-ц).
Таким чином, ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.
В свою чергу, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.
Перелік причин, з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів, не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
При цьому, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.
Враховуючи обставини спірних правовідносин, та наявність рішення суду про стягнення аліментів з відповідача на користь позивачки на утримання двох спільних дітей (дочок), тобто виконання відповідного обов`язку у примусовому порядку, що свідчить та є наслідком того, що колишнє подружжя не змогло вирішити питання утримання спільних дітей у добровільному порядку, колегія суддів констатує, що стягнення спірної заборгованості зі сплати аліментів та пені на таку є не стільки наслідком невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, скільки невиконання судового рішення, яке набрало законної сили та підлягало безумовному виконанню.
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він як батько завжди належно виконував свої батьківські обов`язки, забезпечував дітей усім необхідним, однак чеків ніколи не зберігав, а діти частково проживали з ним, не заслуговують на увагу та про протилежне, у цій частині, не свідчать.
Так, згідно із розрахунком заборгованості по аліментах від 17.01.2018 №/В8/АСВП49403918 слідує, що Дрогобицьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби було відкрито виконавче провадження № 4940391, на підставі наявних матеріалів виконавчого провадження проведено розрахунок заборгованості по аліментах і такий становить 94 697,76 грн (а.с. 22-24).
Враховуючи наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості по аліментах, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції, що відповідач ухилявся від своїх обов`язків щодо виконання рішення суду про стягнення аліментів та не здійснював сплату аліментів у встановлені строки.
Твердження апелянта про те, що примусово аліменти з нього не стягувалися, оскільки він вільно виїжджав закордон на роботу, що одночасно ставить під сумнів наявну заборгованість зі сплати аліментів, не заслуговує на увагу, оскільки наведене лише свідчить про те, що ні стягувач, ні виконавець не реалізовували у повній мірі усі надані їм законом засоби для стимулювання боржника виконувати свої зобов`язання, зокрема, не зверталися до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.
Крім цього, зазначаючи, що після розірвання шлюбу залишив бізнес ОСОБА_2 для того, щоб їй було за що утримувати дітей, відповідач жодним чином не доводить суду, що власне обов`язок батьків по утриманню своїх дітей, у нього із колишньою дружиною був по факту солідарним.
Колегія суддів в принципі вбачає взаємовиключність у доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки просячи про повне скасування рішення суду першої інстанції, зокрема, і в частині стягнення заборгованості по сплаті аліментів, тобто не визнаючи таку, в іншій частині правильно зазначає, що суд повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки, тим самим допускає існування відповідної заборгованості, однак заперечує, що така виникла з його вини.
На переконання колегії суддів, достовірно знаючи про розірвання шлюбу з позивачкою, а також залишення двох дітей на проживання з нею, відповідач ОСОБА_1 не міг не розуміти про необхідність надання матеріальних ресурсів на їх утримання, а також свого особистого обов`язку з цього приводу, однак будь яких доказів добровільного вирішення цього питання суду не представив.
Враховуючи наведене, у колегії суддів відсутні будь які найменші підстави поставити під сумнів законність та обґрунтованість рішення суду про стягнення заборгованості з аліментів, які були визначені рішенням суду, а розрахунок таких, наданий державним виконавцем, стороною відповідача не спростовано.
Таким чином, такий розрахунок відповідач не спростував, власного розрахунку не надав, як і доказів, що сплачував аліменти на утримання доньок чи відсутності заборгованості.
В свою чергу, право звернутися до суду за захистом є суб`єктивним правом особи, яке остання реалізує самостійно, тому доводи скарги про те, що позивачка 20 років не зверталася до суду з вимогою про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, а звернулася лише тоді, коли довідалася, що відповідач є військовослужбовцем, також є неспроможними, оскільки дії позивачки відповідають статті 20 СК України, слідуючи якій, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу, що стосуються вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, про визнання батьківства чи материнства.
В апеляційній скарзі відповідач правильно зазначає про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України.
Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Дійсно у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження 61-12735сво23) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадків, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.
Підсумовуючи, колегія суддів констатує, що у частині першій статті 196 СК визначено максимальну межу для пені, оскільки розмір пені не повинен перевищувати розміру заборгованості, на яку вона нараховується. Окрім цього в сфері судового розсуду перебуває вирішення питання про зменшення пені (частина друга статті 196 СК).
Тобто алгоритм визначення розміру пені, який підлягає стягненню на користь одержувача аліментів, полягає в наступному: спочатку, з урахуванням максимальної межі, визначається пеня; після цього з`ясовується чи є підстави для її зменшення. При вирішенні питання про стягнення пені (стаття 196 СК) законодавець надає суду право зменшувати розмір пені, а не звільняти платника аліментів від її сплати.
Тлумачення частини другої статті 196 СК свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох підстав, тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Суд при вирішенні питання про зменшення розміру неустойки враховує матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів.
Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстав для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів.
Визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 02 квітня 2025 року у справі 725/4115/21 (провадження № 61-7782св24), від 18 квітня2025 року у справі № 932/541/23 (провадження № 61-185св25) та інші.
Поряд з цим, будь яких обґрунтованих доводів чи клопотань з приводу зменшення розміру пені, відповідач ОСОБА_1 суду не пред`являв.
Зважаючи на те, що стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів, при цьому, будь які доводи відповідача з приводу відсутності його вини у наявності у нього заборгованості по сплаті аліментів на двох дочок за увесь час стягнення таких до повноліття дітей, тобто невиконання рішення суду з цього приводу у повній мірі, не заслуговують на увагу та жодними належними доказами не обґрунтовані.
Таким чином, встановивши вину відповідача ОСОБА_1 у наявності заборгованості по сплаті аліментів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення пені за прострочення сплати аліментів, а саме у розмірі заборгованості по сплаті за такі – 94697,76 грн.
Такі висновки суду, на переконання колегії суддів, узгоджуються також з письмовими поясненнями дочок сторін, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (а.с. 56-58, 94-97).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
Таким чином, суд надає оцінку поданим сторонами доказам та аналізує такі, однак подаючи апеляційну скаргу та беручи участь у розгляді справи у суді першої інстанції, відповідач будь яких доказів, які б спростовували суть спірних правовідносин та відповідні висновки суду, не надав, при цьому самих лише заперечень заявлених вимог стороною, недостатньо.
Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. 
При цьому, боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Що стосується доводів скарги про безпідставне стягнення з відповідача судового збору, колегія суддів зазначає таке.
Тільки резолютивна частина судового рішення має обов`язковий характер.
Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються ЗУ «Про судовий збір».
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Отже, учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору лише у справах за їх позовами щодо порушення їх прав, як учасників бойових дій.
Скаржник ОСОБА_1 покликається на те, що звільнений від сплати судового збору, оскільки є учасником бойових дій, тому рішення суду в частині стягнення з нього судового збору у розмірі 2422,40 грн. необхідно скасувати, як правову підстав свої тверджень зазначає, що 03.07.2024 у справі № 567/79/23 Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відступити від правових висновків Великої Палати Верховного Суду, які обмежують застосування п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" виключно статтями 12 та 22 Закону про соцзахист ветеранів війни.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення про стягнення аліментів та пені, у спірних правовідносинах є у статусі відповідача, тобто його вимоги не пов`язані з порушенням його прав, зокрема, як учасника бойових дій, оскільки власне він є особою, яка, на думку позивачки, порушила, не визнала або оспорила її права, свободи чи інтереси та притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_1 не може бути звільненим від сплати судового збору.
В свою чергу, в ухвалі Верховного Суду від 03.07.2024 у справі № 567/79/23 колегія суддів дійшла висновку, що застосування пункту 13 частини першої статті 5 Закону про судовий збір має відбуватися при зверненні осіб, які у ньому зазначені, до суду у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, не тільки тих, які безпосередньо пов`язані із відповідним їх статусом (учасник бойових дій, постраждалий учасник Революції Гідності, Герой України), незалежно від характеру, предмета та підстав їх позовів. При цьому у контексті правового висновку щодо звільнення споживачів від сплати судового збору, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, відповідне звільнення від сплати судового збору має відбуватись на всіх стадіях судового процесу, та з цих підстав вирішила передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу №567/79/23 за за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Горинь Агро Плюс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний реєстратор Комунального підприємства «Центр реєстрації прав» П`ятигірської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області Хілько Наталія Володимирівна, про визнання недійсною угоди про дострокове розірвання договору оренди землі та скасування її державної реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року.
Разом з цим, у переданій справі № 761/24881/16-ц на розгляд Великої Палати Верховного Суду, учасником бойових дій є позивач, тобто особа, яка звернулася до суду за захистом своїх прав пов`язаних з відносинами оренди землі, які не пов`язані із захистом порушених прав його саме як учасника бойових дій або з виконанням ним військового обов`язку, або виконання службових обов`язків, тому будь які висновки Великої Палати Верховного Суду у цій справі не будуть релевантними для даної справи про стягнення аліментів.
Крім цього, як зазначалося вище, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не ухвалах.
Таким чином, стягнення судом першої інстанції судового збору у розмірі, що відповідає ставкам такого за двома вимогами, що мають майновий характер, відповідає вимогам ЗУ «Про судовий збір».
Підсумовуючи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно, всебічно і повно встановив обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосував правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 квітня 2026 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич 

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк