ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2026 року м. Дніпро Справа № 904/1378/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач), 
судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
секретар судового засідання Солодова І.М.
за участю:
від прокуратури: Масенко А.О. (в залі суду) – прокурор відділу;
інші учасники справи не з`явилися;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства “Славутич” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2025 (повне рішення складено 27.06.2025, суддя Новікова Р.Г.) у справі №904/1378/25
за позовом керівника Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі
1. Українського державного фонду підтримки фермерських господарств м. Київ
2. Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України м. Київ
до Фермерського господарства “Славутич” с. Балівка, Дніпровський район, Дніпропетровська область
про стягнення 400 000 грн. поворотної фінансової допомоги,
ВСТАНОВИВ:
Керівник Слобожанської окружної прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, Дніпропетровського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, Міністерства аграрної політики та продовольства України з позовом до Фермерського господарства "Славутич" про стягнення 400000 грн. поворотної фінансової допомоги.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2025 позовні вимоги Слобожанської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств та Міністерства аграрної політики та продовольства України до Фермерського господарства «Славутич» про стягнення 400000грн поворотної фінансової допомоги - задоволено.
Стягнуто з Фермерського господарства «Славутич» (Ідентифікаційний код 20268472; адреса місцезнаходження: 52010, Дніпропетровська область, Дніпровський район, село Балівка, вул. Центральна, буд. 213) на користь Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (Ідентифікаційний код 20029342; адреса місцезнаходження: 03190, м. Київ, вул. Януша Корчака, буд. 9/12) в особі Дніпропетровського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств (Ідентифікаційний код 21692396; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пл. Десантників, буд.1) поворотну фінансову допомогу у розмірі 400000 грн.
Стягнуто з Фермерського господарства «Славутич» (Ідентифікаційний код 20268472; адреса місцезнаходження: 52010, Дніпропетровська область, Дніпровський район, село Балівка, вул. Центральна, буд. 213) на користь Дніпропетровської обласної прокуратури (Ідентифікаційний код 02909938; місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 38) витрати зі сплати судового збору в розмірі 4800 грн.
Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», представник Фермерського господарства «Славутич» звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 16.06.2025 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що долучені до матеріалів справи прокурором та позивачем роздруківка трансакції №159901682, платіжне доручення від 26.12.2019 №62, лист Управління державної казначейської служби України в Печерському районі м. Києва від 03.06.2025 №01-06/1116, виписка з рахунку Українського державного фонду підтримки фермерських господарств за 28.12.2019, не підтверджують факту перерахування фінансової допомоги з огляду на недоліки форми та змісту у зазначених документах. Так, відомості в трансакції №159901682 не можуть слугувати належними та достовірним доказом перерахування коштів, оскільки така трансакція та відповідна інформація на сайті https://spending.gov.ua/ не є первинним документом в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.
За твердженням Скаржника, встановлення факту перерахування грошових коштів можливе лише на підставі первинних документів, що складені з дотриманням вимог законодавства, та не мають недоліків за формою та змістом.
На думку Скаржника, достовірних доказів надання поворотної фінансової допомоги фермерському господарству «СЛАВУТИЧ» Позивачами так і не було надано. Так, 05.06.2025 Українським державним фондом підтримки фермерських господарств було подано додаткові пояснення у справі, разом з якими надано: копію листа Управління державної казначейської служби України в Печерському районі м. Києва № 01-06/1116 від 03.06.2025; роздруківку платіжного доручення № 62 від 26 грудня 2019 року. Суд першої інстанції послався на зазначені документи, як на докази надання допомоги, однак зазначені копії та роздруківки документів не є достовірними доказами надання фінансової допомоги.
Скаржник наголошує, що у листі Управління державної казначейської служби України в Печерському районі м. Києва № 01-06/1116 від 03.06.2025 не зазначає про те, що платіжна інструкція № 62 від 26.12.2019 року була ним виконана, та не зазначає, що відповідні грошові кошти були перераховані. До того ж, вказаний лист Управління державної казначейської служби України в Печерському районі м. Києва не є первинним документом, тому не може бути доказом перерахування грошових коштів, тим паче що в ньому не зазначається про таке перерахування, та не надаються платіжні документи на підтвердження такого перерахування. В свою чергу, платіжне доручення № 62 від 26 грудня 2019 року, що надане Українським державним фондом підтримки фермерських господарств разом з додатковими поясненнями від 05.06.2025 – не містить ані підписів та печатки з боку Українського державного фонду підтримки фермерських господарств, ані підписів та печатки з боку банку (казначейства), не містять ПІБ осіб, що брали участь у господарській операції. До того ж, зазначені документи не були направлені Відповідачу, та його представнику перед подачею до суду (представник відповідача ознайомився лише шляхом аналізу матеріалів справи в підсистемі Електронний Суд ЄСІТС), що є порушенням вимог ч. 9 ст. 80 ГПК України, в силу чого зазначені докази не підлягають врахуванню судом.
Також, скаржником зазначено, що 09.06.2025 прокурором було долучено до матеріалів справи копію виписки Державної казначейської служби за 28.12.2019. Вказану виписку суд першої інстанції також прийняв у якості доказу надання поворотної фінансової допомоги, не врахувавши, що вона не підписана жодною особою. Однак, не зазначено на який саме рахунок перераховані грошові кошти, тобто відсутнє підтвердження того, що грошові кошти були перераховані на користь саме ФГ «СЛАВУТИЧ». Разом з цим, з урахуванням того, що за відомостями зазначеної виписки вона роздрукована із системи СДО «Клієнт казначейства – Казначейство» (тобто сформована посадовими особами Державної казначейської служби України) - то вказана виписка повинна бути підписана посадовими особами Державної казначейської служби України, а не посадовими особами Українського державного фонду підтримки фермерських господарств.
Крім цього, скаржником зауважено, що всі вищезазначені письмові докази, які взяв до уваги суд першої інстанції були подані з пропуском строку на подання доказів, встановленого ч. 2 ст. 80 ГПК України , при цьому поважних причин такого несвоєчасного подання наведено не було, та не було заявлене клопотання про поновлення строку на подання таких доказів.
На думку Скаржника, суд першої інстанції фактично залишив поза увагою вагомі формальні та змістовні недоліки письмових доказів, що надані Позивачем, та дійшов висновку про наявність заборгованості за відсутності належних, достовірних та допустимих доказів, чим порушив норми процесуального права, а саме: ст.ст. 2,74 – 78, 236 ГПК України, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Також скаржник посилається на те, що позов заявлено особою, яка не має право його підписувати, оскільки в цьому випадку підстав для здійснення прокуратурою представництва держави немає, оскільки в цій справі причини представництва прокурором інтересів Український державного фонду підтримки фермерських господарств обґрунтовано виключно відсутністю у вказаного фонду фінансування на оплату судового збору – то підстави для представництва інтересів держави прокурором відсутні. Внаслідок цього, судом першої інстанції неправильно застосовано ч. 3, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» (а саме невірно визнано відсутність фінансування на сплату судового збору як підставу для звернення прокурора з відповідним позовом), порушено п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України (а саме – розглянуто позовну заяву, яка не підлягає розгляду в силу того, що її підписала та подала особа, яка не має права її підписувати), а також винесено Рішення без врахування висновків Верховного Суду, викладених у від 20 березня 2025 року по справі № 500/8168/23, від 04 травня 2022 року у справі № 240/2186/21 та від 30 серпня 2022 року у справі № 405/5302/20.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.07.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/1378/25. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №904/1378/25.
25.07.2025 матеріали даної справи надійшли до ЦАГС.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2025 апеляційну скаргу Фермерського господарства «Славутич» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2025 у справі №904/1378/25 - залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору (доплати), на належні реквізити, надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.
20.08.2025 від скаржника до ЦАГС надійшла заява про усунення недоліків, якою долучено до матеріалів апеляційної скарги докази сплати (доплати) судового збору у розмірі 1440.00 грн, відповідно до квитанції від 20.08.2025.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Славутич» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2025 у справі №904/1378/25. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 04.02.2026 о 10 год. 20 хв.
26.09.2025 від Дніпропетровської обласної прокуратури до ЦАГС надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на положення Закону України «Про відкритість використання публічних коштів», зазначено наступне. 
Згідно з інформацією на порталі https://spending.gov.ua/ (Єдиний веб-портал використання публічних коштів), на підставі платіжного доручення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств від 26.12.2019 №62 на користь ФГ «Славутич» 28.12.2019 перераховано кошти фінансової підтримки у розмірі 500 000 грн. У графі «призначення платежу» платіжного доручення зазначено: «надання кредиту ФГ «Славутич»; дог. №62 ФГ-2019 від 27.09.2019 р.; Без ПДВ». Відповідно до листа-відповіді Управління державної казначейської служби України в Печерському районі м. Києва від 03.06.2025 №01-06-10/1116 платіжна інструкція №62 від 26.12.2019 про надання фінансової підтримки на поворотній основі ФГ «Славутич» згідно з договором від 27.09.2019 №62ФГ-2019 надійшла через систему дистанційного обслуговування «Клієнт казначейства кваліфікованих електронних підписів. Казначейство» з використанням.
За таких обставин, доказами, які містяться у матеріалах справи підтверджено факт перерахування Українським державним фондом підтримки фермерських господарств на користь ФГ «Славутич» коштів фінансової підтримки у розмірі 500 000 грн.
В апеляційній скарзі зазначено про те, що відсутність фінансування органу державної влади, відсутність у нього коштів для сплати судового збору не свідчить про наявність виключного випадку, за якого прокурор може представляти інтереси держави. Такі доводи скаржника суперечать правовим позиціям Верховного Суду щодо представництва прокурором інтересів держави (у постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 16.07.2024 у справі №920/42/23).
30.01.2026 від Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України до ЦАГС надійшло клопотання, яким останнє просить суд замінити позивача у справі №904/1378/25 з Міністерства аграрної політики та продовольства України його правонаступником - Міністерством економіки, довкілля та сільського господарства України. Вказане клопотання обґрунтоване наступним.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 3 та абзаців першого та другого пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2025 № 903 «Деякі питання Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства», вирішено ліквідувати Міністерство аграрної політики та продовольства України та Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України поклавши його функції на Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України. Встановлено, що правонаступником майна, прав і обов`язків, зокрема, Міністерства аграрної політики та продовольства України, що ліквідується, є Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України. Пунктом 33 Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2025 № 903, визнано такими, що втратили чинність пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 №124 «Деякі питання діяльності центральних органів виконавчої влади» (Офіційний вісник України, 2021 р., № 17, ст. 676) та пункти 2 і 7 змін, затверджених зазначеною постановою. Частиною сьомою статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України. 
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.09.2025 № 997-р «Про можливість забезпечення здійснення Міністерством економіки, довкілля та сільського господарства функцій і повноважень» передбачено, що Уряд погодився з пропозицією Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства щодо можливості забезпечення здійснення з 22.09.2025 Міністерством покладених на нього згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2025 р. № 903 «Деякі питання Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства» функцій і повноважень.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частинами 1, 2 статті 52 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.
Враховуючи наведені обставини у клопотанні та положення чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про необхідність замінити сторони у справі №904/1378/25, а саме позивача – Міністерства аграрної політики та продовольства України його правонаступником - Міністерством економіки, довкілля та сільського господарства України.
04.02.2026 у судовому засіданні колегією суддів оголошено вступну та резолютивну частини постанови по справі. 
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, між Українським державним фондом підтримки фермерських господарств (далі – Укрдержфонд) та Фермерським господарством «Славутич» (далі – фермерське господарство) був укладений договір від 27.09.2019 №62 ФГ-2019 про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству (далі – договір).
Відповідно до розділу 1 договору Укрдержфонд надає фінансову підтримку на поворотній основі Фермерському господарству «Славутич» в сумі 500000грн, а фермерське господарство зобов`язується використати її за цільовим призначенням і повернути зазначену суму фінансової підтримки у строк та на умовах, що визначені цим договором.
Розділом 2 договору визначено, що на підставі довідки від 14.08.2019 №62, виданої конкурсною комісією, фінансова підтримка на поворотній основі надається для придбання техніки та обладнання, поновлення обігових коштів відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для надання підтримки фермерським господарствам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 №1102.
Згідно з підпунктом 3.1.2 пункту 3.1 договору Укрдержфонд має право вимагати від фермерського господарства повернення фінансової підтримки на поворотній основі відповідно до графіка повернення (пункт 3.4.2 цього договору).
Відповідно до підпункту 3.4.2 пункту 3.4 договору фермерське господарство зобов`язане повернути кошти фінансової підтримки Укрдержфонду згідно з встановленим графіком: до 15.11.2020 - в сумі 50000 грн; до 15.11.2021 - в сумі 50000 грн; до 15.11.2022 в сумі 50000 грн; до 15.11.2023 - в сумі 100000 грн; до 14.08.2024 - в сумі 250000 грн.
Пунктом 4.1 договору визначено, що фінансова підтримка надається фермерському господарству з кінцевим терміном повернення 14.08.2024та повертається згідно із встановленим графіком (пункт 3.4.2 договору), крім випадків зміни умов договору та/або розірвання договору Укрдержфондом односторонньому порядку та вимоги від фермерського господарства дострокового повернення фінансової підтримки.
Стверджуючи про порушення відповідачем строків виконання зобов`язання з повернення отриманих коштів за договором, прокурор звернувся в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств та Міністерства аграрної політики та продовольства України з позовом про стягнення з Фермерського господарства «Славутич» фінансової підтримки у розмірі 400000грн.
Щодо суті заявлених позовних вимог, колегія суддів зазначає таке.
Предметом спору в даній справі є вимога про стягнення з фермерського господарства заборгованості за договором про надання фінансової підтримки на поворотній основі. 
Згідно з п. 6 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для надання підтримки фермерським господарствам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 № 1102 (в редакції станом на дату виникнення договірних відносин) (далі - Порядок) фінансова підтримка на конкурсних засадах на поворотній основі надається у розмірі, що не перевищує 500 тис. гривень, із забезпеченням виконання зобов`язання щодо повернення бюджетних коштів: новоствореним фермерським господарствам та фермерським господарствам з відокремленими фермерськими садибами, фермерським господарствам, які провадять господарську діяльність та розташовані у гірських населених пунктах, на поліських територіях, - строком від трьох до п`яти років для виробництва, переробки і збуту виробленої продукції, провадження виробничої діяльності; іншим фермерським господарствам - строком до п`яти років для придбання техніки, обладнання, поновлення обігових коштів, у тому числі для придбання маточного поголів`я сільськогосподарських тварин (телиць, нетелей, корів, свиноматок, ярок, вівцематок, кізочок та козоматок) та проведення оцінки відповідності виробництва органічної продукції (сировини), виробництва та переробки сільськогосподарської продукції, будівництва та реконструкції виробничих і невиробничих приміщень, для закладення багаторічних насаджень, розвитку кредитної та обслуговуючої кооперації, у тому числі для сплати пайових внесків до пайових фондів сільськогосподарських обслуговуючих кооперативів, утворених фермерськими господарствами самостійно або разом з членами особистих селянських господарств, зрошення та меліорації земель.
Відповідно до п. п. 12, 13 Порядку фермерське господарство несе відповідальність згідно із законодавством за нецільове використання одержаних коштів та своєчасне і в повному обсязі повернення до державного бюджету коштів фінансової підтримки. Кошти фінансової підтримки, наданої фермерським господарствам на конкурсних засадах на поворотній основі, повертаються згідно з укладеними відповідно до цього Порядку договорами на відповідний рахунок Фонду, відкритий в Казначействі за місцем реєстрації, і протягом двох робочих днів перераховуються до державного бюджету.
За приписами п. 3 ч. 3 ст. 30 Бюджетного кодексу України одним із джерел формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині кредитування є повернення кредитів, наданих з державного бюджету фермерським господарствам.
Згідно з ч. 1 ст. 50 Бюджетного кодексу України, у разі надання кредитів з бюджету у позичальників виникає заборгованість перед бюджетом. З моменту надання кредитів з бюджету на суму отриманих з бюджету коштів права кредитора та право вимагати від позичальників повернення таких кредитів до бюджету у повному обсязі переходять до держави. Позовна давність на вимоги щодо погашення такої заборгованості не поширюється.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або Законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження перерахування Українським державним фондом підтримки фермерських господарств на користь Фермерського господарства «Славутич» фінансової підтримки у розмірі 500000 грн. прокурором та позивачем долучені до матеріалів справи – роздруківка трансакції №159901682 з офіційного державного вебпорталу з відкритими даними про використання розпорядниками та одержувачами публічних коштів державного та місцевих бюджетів https://spending.gov.ua/; платіжне доручення від 26.12.2019 №62 на суму 500000 грн.; лист Управління державної казначейської служби України в Печерському районі м. Києва від 03.06.2025 №01-06/1116; виписка з рахунку Українського державного фонду підтримки фермерських господарств за 28.12.2019.
Умови та порядок забезпечення доступу до інформації про використання публічних коштів розпорядниками та одержувачами коштів державного і місцевих бюджетів, суб`єктами господарювання державної і комунальної власності, фондами загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування визначаються Законом України «Про відкритість використання публічних коштів» від 11.02.2015 №183-VIII.
Частиною 2 статті 2 Закону України «Про відкритість використання публічних коштів» від 11.02.2015 №183-VIII визначено, що єдиний веб-портал використання публічних коштів є офіційним державним інформаційним ресурсом у мережі Інтернет, на якому оприлюднюється інформація згідно з цим Законом.
Частинами 3, 4 статті 3 Закону України «Про відкритість використання публічних коштів» від 11.02.2015 №183-VIII встановлено, що на єдиному веб-порталі використання публічних коштів у режимі реального часу оприлюднюється також інформація про платіжні трансакції на єдиному казначейському рахунку. Порядок оприлюднення зазначеної інформації визначається Кабінетом Міністрів України.
Інформація на єдиному веб-порталі використання публічних коштів оприлюднюється у спосіб, що забезпечує вільний безоплатний доступ до неї, можливість анонімного перегляду, копіювання та роздрукування інформації.
Spending - це офіційний державний вебпортал з відкритими даними про використання розпорядниками та одержувачами публічних коштів державного та місцевих бюджетів. Вебпортал належить Міністерству фінансів України. Адміністратором вебпорталу є Державна установа «Відкриті публічні фінанси».
Згідно з інформацією, оприлюдненою на порталі https://spending.gov.ua/, на підставі платіжного доручення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств від 26.12.2019 №62 на користь Фермерського господарства «Славутич» 28.12.2019 була перерахована сума фінансової підтримки у розмірі 500000 грн. У графі «призначення платежу» платіжного доручення було зазначено: «надання кредиту ФГ «СЛАВУТИЧ»; дог. №62 ФГ-2019 від 27.09.2019р.; Без ПДВ».
Відповідно до листа-відповіді Управління державної казначейської служби України в Печерському районі м. Києва від 03.06.2025 №01-06-10/1116 платіжна інструкція №62 від 26.12.2019 про надання фінансової підтримки на поворотній основі Фермерському господарству «Славутич» згідно з договором від 27.09.2019 №62ФГ-2019 надійшла через систему дистанційного обслуговування «Клієнт казначейства – Казначейство» з використанням кваліфікованих електронних підписів. 
У долученій прокурором виписці з рахунку Українського державного фонду підтримки фермерських господарств за 28.12.2019 міститься інформація про перерахування на користь Фермерського господарства «Славутич» суми фінансової підтримки у розмірі 500000грн.
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки вищенаведене свідчить про перерахування Українським державним фондом підтримки фермерських господарств платіжним дорученням від 26.12.2019 №62 на користь Фермерського господарства «Славутич» суми фінансової підтримки у розмірі 500000 грн. на підставі договору від 27.09.2019 №62 ФГ-2019 про надання фінансової підтримки на поворотній основі фермерському господарству. В той час як в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем суми фінансової підтримки у розмірі 400000 грн.
Крім того, необхідно зауважити, що відповідачем було здійснено платежі 15.11.2020 у розмірі 50000 грн. та 15.11.2021 у розмірі 50000 грн., що в свою чергу свідчить про наявність правовідносин між ФГ «СЛАВУТИЧ» та Українським державним фондом підтримки фермерських господарств (відповідно до наданої Позивачем 2 довідки щодо заборгованості до державного бюджету за договором від 27.09.2019 №62ФГ-2019).
Таким чином, враховуючи вищевикладене колегія суддів робить висновки, що надана прокурором копія трансакції №159901682 від 28.12.2019 (т. 1, а.с. 13), сформована за допомогою Єдиного веб-порталу використання публічних коштів https://spending.gov.ua., що в свою чергу є офіційним державним вебпорталом, що належить Міністерству фінансів України, з відкритими даними про використання розпорядниками та одержувачами публічних коштів державного та місцевих бюджетів. Отже, інформація, розміщена на вказаному порталі є офіційною, достовірною та такою, що підтверджується іншими матеріалами справи.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що жоден із наданих позивачем доказів не підтверджує факту перерахування фінансової допомоги з огляду на недоліки форми та змісту у зазначених документах, оскільки встановлення факту перерахування грошових коштів можливе лише на підставі первинних документів, що складені з дотриманням вимог законодавства, та не мають недоліків за формою та змістом.
Стосовно вказаних доводів скаржника колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарт доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).
Законом України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши у господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року в справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив з того, що факти, встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Враховуючи вказане, з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності, апеляційний господарський суд висновує, що надані позивачем докази на підтвердження існування заборгованості по договору від 27.09.2019 №62ФГ-2019 є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем у спростування відповідних обставин. 
За переконанням колегії суддів, підтвердженим з боку позивача є факт перерахування Українським державним фондом підтримки фермерських господарств платіжним дорученням від 26.12.2019 №62 на користь Фермерського господарства “Славутич” суми фінансової підтримки у розмірі 500 000 грн. на підставі договору від 27.09.2019 №62 ФГ-2019, а також факт неповернення відповідачем суми фінансової підтримки у розмірі 400 000 грн.
Щодо повноважень прокурора на звернення до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Українського державного фонду підтримки фермерських господарств та Міністерства аграрної політики та продовольства України.
Аналіз положень ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Так, Український державний фонд підтримки фермерських господарств є державною бюджетною установою, яка є органом, уповноваженим державою виконувати функції з реалізації державної політики щодо державної підтримки становлення і розвитку фермерських господарств (ст. 10 Закону України «Про фермерські господарства»), основним завданням останнього є надання поворотної фінансової допомоги фермерським господарствам. Після повернення фермерським господарством фінансової допомоги, кошти надходять до спеціального фонду Державного бюджету України (ч. 3 ст. 30 Бюджетного кодексу України).
Укрдержфонд належить до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України.
Отже, системне тлумачення положень ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
"Здійснення захисту неналежним чином" виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень ст. 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абз. 2 ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 року у справі № 910/6144/18 та від 06.08.2019 року у справі № 912/2529/18.
Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18.
З огляду на викладене вище, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу, який має відповідні повноваження щодо вчинення дій, направлених на захист прав та охоронюваних законом інтересів, про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому разі суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Аналогічну правову позицію Верховним Судом, зокрема, викладено в постанові від 25.02.2021 року у справі № 910/261/20.
В даному випадку, як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, Укрдержфондом та Міністерством аграрної політики та продовольства України, які були обізнані про наявність у відповідача заборгованості за договором та мали повноваження щодо самостійного звернення до суду із відповідною позовною заявою. Проте не вжиття заходів щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави та стягнення з Фермерського господарства “Славутич” заборгованості за договором про надання фінансової підтримки на поворотній основі, свідчить про нездійснення захисту інтересів держави компетентним органом та є підставою для застосування представницьких повноважень прокурором.
Прокурор також дотримався вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення зазначених компетентних органів про звернення до суду із даним позовом – відповідне підтверджується матеріалами справи. Крім того, у відповіді на звернення прокурора у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» позивачі не заявили про наміри самостійно звернутися з позовом, не заперечували проти вжиття прокурором заходів представницького характеру.
Отже, на думку суду апеляційної інстанції, місцевий господарський суд правомірно розглянув позов прокурора по суті. 
Стосовно доводів скаржника щодо не направлення прокурором відповідачу та його представнику документів (доказів) перед подачею до суду, з якими представник відповідач ознайомився лише шляхом аналізу матеріалів справи в підсистемі Електронний Суд ЄСІТС, що, на думку скаржника, є порушенням вимог ч. 9 ст. 80 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 9 ст. 80 ГПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.
Оскільки самим скаржником в апеляційній скарзі підтверджено можливість ознайомлення з вказаними доказами в підсистемі Електронний Суд ЄСІТС, колегією суддів вказані доводи відхиляються як необґрунтовані. 
Крім цього, скаржником зауважено, що всі письмові докази (що 09.06.2025 прокурором було долучено до матеріалів справи), які взяв до уваги суд першої інстанції були подані з пропуском строку на подання доказів, встановленого ч. 2 ст. 80 ГПК України, при цьому поважних причин такого несвоєчасного подання наведено не було, та не було заявлене клопотання про поновлення строку на подання таких доказів.
З приводу вказаного, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до п. 5, п. 7 ч. 2 ст. 182 ГПК України, у підготовчому засіданні суд, зокрема, 5) може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду від 11.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 16.06.2025. В той же час як письмові докази прокурором було долучено до матеріалів справи 09.06.2025, тобто до закриття підготовчого провадження по справі. Окрім зазначеного, клопотання прокуратури від 09.06.2025, яким долучено виписку з рахунку позивача за 28.12.2019, містить клопотання про поновлення строку для подання прокурором додаткових доказів у справі №904/1378/25.
У контексті доводів апеляційної скарги судова колегія зауважує, що визначальним для підтвердження факту перерахування Українським державним фондом підтримки фермерських господарств на користь Фермерського господарства “Славутич” суми фінансової підтримки у розмірі 500 000 грн. на підставі договору від 27.09.2019 №62 ФГ-2019, є доказ, долучений прокуратурою до матеріалів позовної заяви – роздруківка трансакції №159901682 (т. 1, а.с. 13).
З огляду на наявні в матеріалах справи докази, колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судом першої інстанції здійснено належну оцінку доказам по справі та, відповідно, винесено законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.
У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства “Славутич” на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2025 у справі №904/1378/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2025 у справі № 904/1378/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова підписана суддями Чус О.В., Дармін М.О. 02.03.2026, суддею Кощеєв І.М., у зв`язку з перебуванням на лікарняному, ________________.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін