ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

27 лютого 2026 року	Справа №160/35621/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до 8 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати йому місячного грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року, грошової допомоги для оздоровлення у 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 р., 2021 р, 2022 р. та 2023 р., грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р. й премії без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р. у розмірі 2 102 грн, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р. у розмірі 2 270 грн, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р. у розмірі 2 481 грн та встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. у розмірі 2 384 грн;
- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату його місячного грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року, грошової допомоги для оздоровлення у 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р., грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р. з урахуванням посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом У країни "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р. у розмірі 2 102 грн, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р. у розмірі 2 270 грн, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р. у розмірі 2481 грн та встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. у розмірі 2 384 грн на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатків 1, 14 до постанови №704 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 року №44.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що у період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року проходив службу у 8 Державному пожежно-рятувальному загоні Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області. Позивач зазначив, що відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі № 826/6453/18 відбулось поновлення з 29.01.2020 попередньої редакції постанови № 704, у зв`язку з втратою чинності пункту 6 постанови КМУ № 103, в частині обчислення розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт. Вважаючи бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення в заниженому розмірі протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Відповідачу позов з додатками та зазначена ухвала суду доставлені до його електронного кабінету 15 та 27 грудня 2025 року, що підтверджується відповідними довідками наявними в матеріалах справи. Але відзиву на позовну заяву, відповідач до теперішнього часу на адресу суду не надіслав.
Згідно із ч.2 ст.175 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву, у встановлений судом строк без поважних причин, суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що позивач проходив службу у 8 Державному пожежно-рятувальному загоні Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області. 
При цьому, за час служби відповідач протиправно, починаючи з 29.01.2020 року по день звільнення, розраховував грошове забезпечення позивача із застосуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, звернувся до суду з позовом. 
Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" 20.12.1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).
Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно із частинами першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка набрала чинності 01 березня 2018 року (далі - постанова №704).
Зазначеною постановою №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018 р.
Відповідно до пункту 4 постанови №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.
Приміткою 1 Додатку 1 до постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі - постанова № 103), якою внесено зміни до постанови № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14" (пункт 6 постанови № 103).
Постанова №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови КМУ №704.
З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 постанови №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили постановою № 103.
Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно із постановою № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 постанови № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили постанови №103 (тобто, до 24.02.2018 р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Таким чином, з 29.01.2020 р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023 р. у справі №380/18850/21.
При цьому, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018 р. 1762 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020 р. 2102 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021 р. 2270 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021 р. 2481 грн.
Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023 р. 2684 грн.
Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року збільшувався. 
При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 рік та 2020, 2021, 2022, 2023 роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020 р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 р. у справі №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (2020, 2021, 2022, 2023 роках), на відповідний тарифний коефіцієнт. 
А відповідно, із наведеного слід дійти висновку, що у спірний період з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р. позивач мав право на отримання грошового забезпечення (у тому числі грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії), обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 р. (2 102 грн), станом на 01.01.2021 р. (2 270 грн), станом на 01.01.2022 р. (2 481 грн) та станом на 01.01.2023 р. (2 684 грн) згідно до вимог пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017 р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020 р. до 19.05.2023 р. та із застосуванням наведених вище розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно із Законами України "Про Державний бюджет України" на 2020 р., 2021 р., 2022р. та 2023 р.
Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021 р. у справі №200/3757/20-а, від 02.08.2022 р. у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023 р. у справі №380/18850/21, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
За таких обставин, суд доходить висновку, що у спірний період з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р. грошове забезпечення позивача (у тому числі і грошова допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, премії) мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020 р. (2 102 грн), станом на 01.01.2021 р. (2 270 грн), станом на 01.01.2022 р. (2 481 грн) та станом на 01.01.2023 р. (2 684 грн).
Так, позивач проходив службу в 8 Державному пожежно-рятувальному загоні ГУ ДСНС у Дніпропетровській області у період з червня 2016 р. по 19.02.2025 р., та не заперечується відповідачем.
Разом з тим, доказів застосування відповідачем величини прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік станом на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки при обчисленні у спірний період з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р. грошового забезпечення позивача (у тому числі, і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) згідно із пунктом 4 постанови КМУ №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020 р. та була чинною у спірний наведений період, матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано. 
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення (у тому числі, і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) позивачеві за період з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р. з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, відповідно до ст.7 Законів України "Про Державний бюджет України" на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки станом на 01.01.2020 р., станом на 01.01.2021 р., станом на 01.01.2022 р. та станом на 01.01.2023 р., слід визнати протиправною.
Відповідно до вимог ст.73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
В силу ст.90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 статті 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідачем не наведено жодних обґрунтованих підстав, як і не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність його бездіяльності щодо не застосування при нарахуванні та виплаті позивачеві грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, відповідно до ст.7 Законів України "Про Державний бюджет України" на 2020, 2021, 2022 та 2023 роки станом на 01.01.2020р . (2 102 грн), станом на 01.01.2021 р. (2 270 грн), станом на 01.01.2022 р. (2 481 грн) та станом на 01.01.2023 р. (2 684 грн), за період з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р. всупереч пункту 4 постанови КМУ №704 (в редакції, чинній з 29.01.2020 р. до 19.05.2023 р.) з урахуванням встановлених судом вище обставин та аналізу чинного законодавства, які не спростовані.
Отже, судом встановлено, що, вказаною вище бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії) з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року за період з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р. всупереч вимогам пункту 4 постанови № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020 р., яка діяла у спірний період з 29.01.2020 р. до 19.05.2023 р.), відповідач, допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких такою бездіяльності протиправною.
Враховуючи вищевикладене підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про зобов`язання відповідача здійснити йому перерахунок та виплату за період з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р. грошового забезпечення (у тому числі, і грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії), визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р., встановленого Законом України Про Державний бюджет на 2022 рік станом на 01.01.2022 р., встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р., з урахуванням раніше виплачених сум. 
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок грошового забезпечення та провести виплату різниці з урахуванням виплачених сум з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 постанови КМУ №44 за спірний наведений у позові період, з огляду на те, що така грошова компенсація виплачується з виплатою грошового забезпечення одночасно згідно із п.2-5 Порядку №44, а оскільки перерахунок спірного грошового забезпечення позивачеві ще не проведено і не виплачено, відтак, суд приходить до висновку, що ці позовні вимоги направлені на захист ще не порушеного права, тобто направлені на захист права на майбутнє, що суперечить та не відповідає вимогам ст.5 КАС України, тому ці позовні вимоги суд вважає передчасними.
Аналогічний правовий висновок міститься і у пункті 63 постанові Верховного Суду від 17.03.2020 р. у справі №815/5826/16, які є застосовними і до правовідносин у цій справі в силу ч.5 ст.242 КАС України.
З наведених вище підстав, не можуть бути задоволені і позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок його грошового забезпечення з урахуванням тих відсоткових розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які фактично належали та виплачувались під час проходження служби, оскільки, виходячи з того, що такий перерахунок відповідачем ще не проведений, а має бути здійснений на виконання вимог цього судового рішення.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви з викладених вище підстав.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір", з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву - задовольнити частково.
Визнати протиправними дії 8 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 місячного грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року, грошової допомоги для оздоровлення у 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 р., 2021 р, 2022 р. та 2023 р., грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р. й премії без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р. у розмірі 2 102 грн, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р. у розмірі 2 270 грн, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р. у розмірі 2 481 грн та встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. у розмірі 2 384 грн.
Зобов`язати 8 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату місячного грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 19.05.2023 року, грошової допомоги для оздоровлення у 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р., грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки та додаткової відпустки у 2020 р., 2021 р., 2022 р. та 2023 р. з урахуванням посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020 р. у розмірі 2 102 грн, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021 р. у розмірі 2 270 грн, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 р. у розмірі 2481 грн та встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 р. у розмірі 2 384 грн на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови КМУ від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (у редакції, чинній з 29.01.2020 р. по 19.05.2023 р.), з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовної заяви - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Суддя К.С. Кучма