Справа №522/14948/25-Е
Провадження №2/522/5219/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року          м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої - судді Косіциної В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
ВСТАНОВИВ:
04 липня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 691,08 гривень та здійснити розподіл судових витрат.
У позовній заяві позивач вказує на те, що не заперечує проти постановлення заочного рішення по справі.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 14 липня 2025 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у змішаній формі (паперовій та електронній). Відповідачу надано 15-ти денний термін з моменту отримання копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Заочним рішенням суду від 26 серпня 2025 року у справі №522/14948/25-Е позовну заяву - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», заборгованість за кредитним договором від 01.07.2021 року №729513494 у розмірі 38 691,08 гривень, суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422,40 гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 гривень.
21 січня 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 - адвоката Максимів Володимира Мироновича про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2025 року у справі №522/14948/25-Е, у якій заявник просить суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2025 року у справі №522/14948/25-Е та призначити справу до розгляду.
Ухвалою суду від 28 січня 2026 року заяву прийнято до розгляду. Засідання по справі призначено на 02 лютого 2026 року.
Ухвалою суду 02 лютого 2026 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Максимів Володимира Мироновича про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2025 року у справі №522/14948/25-Е - задоволено частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2025 року у справі №522/14948/25-Е - скасовано Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
16 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
18 лютого 2026 року до Приморського районного суду м. Одеси від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» надійшла відповідь на відзив, у якій позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити.
Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
01 липня 2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 729513494, за яким ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» зобов`язалося передати ОСОБА_1 грошові кошти в кредит у розмірі 18 000,00 гривень строком на 126 днів, дисконтна процентна ставка - 0,69 % за день користування, базова процентна ставка - 1,30 % за день користування.
У постанові КЦС ВС від 30.08.2023 у справі № 753/20537/18 зазначено, що виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.
Згідно із Заявою на отримання грошових коштів в кредит від 01.07.2021 року, кожен окремий транш за договором надається позичальнику шляхом переказу грошових коштів з рахунку кредитодавця на рахунок клієнта, використовуючи реквізити картки - № НОМЕР_1 .
Згідно платіжного доручення № 85b93b8a-de0b-4c33-8cec-e33e4b9a94a6 від 01.07.2021 року, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» зобов`язання за кредитним договором №729513494 від 01.07.2021 р. перед ОСОБА_1 - виконало, перерахувавши на картковий рахунок № НОМЕР_1 грошову суму у розмірі 18 000,00 гривень.
Факт виконання зобов`язання за кредитним договором від 01.07.2021 року №729513494 також підтверджується листом АТ «ТАСКОМБАНК» від 08.08.2024 року №3980/47.1.-БТ, з якого вбачається, що на картковий рахунок № НОМЕР_1 01.07.2021 року було перераховано грошову суму у розмірі 18 000,00 гривень.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що Позивач належним чином не набув прав вимоги відносно Відповідача кредитним договором № 729513494 від 01.07.2021, а відтак заявлені ним позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Суд не погоджується із зазначеними доводами з огляду на наступне.
28 листопада 2018 року між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01 строком дії до 28.11.2019 року, та строк дії якого був продовжений до 31.12.2020 року додатковою угодою від 28.11.2019 року №19, до 31.12.2021 року додатковою угодою № 26 від 31.12.2020 року, до 31.12.2022 року додатковою угодою №27 від 31.12.2021 року, до 31.12.2023 року додатковою угодою №31 від 31.12.2022 року, до 31.12.2024 року додатковою угодою №32 від 31.12.2023 року
31 грудня 2020 року було укладено додаткову угоду №26, якою викладено текст договору у новій редакції.
Відповідно до п.4.1. Договору, право вимоги переходить до фактора в день підписання реєстру прав вимоги.
Реєстр прав вимоги №160 від 16.11.2021 було підписано 16.11.2021 року, та в якому наявна інформація про відступлення права вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №729513494 від 01.07.2021 р.
У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначає про те, що реєстр прав вимоги міститься на 3- аркушах. На ньому не вказано, що він є витягом. На першому аркуші міститься назва документу, на другому табличка яка містить інформацію щодо відповідачки та на третьому аркуші містяться реквізити та підписи клієнта. Проте, встановити що дані аркуші є одним документом не вбачається за можливе. 
З приводу цього суд зауважує, що реєстр прав вимоги є документом, що містить інформацію щодо усіх боржників, права вимоги за якими було відступлено. При цьому, у наданому позивачем реєстрі прав вимоги інформація про всіх боржників, окрім відповідачки є прихованою. Зазначене пов`язано з тим, що надання повного реєстру права вимоги без приховання відомостей про інших боржників може призвести до розголошення без належних на те підстав інформації, що охороняється законом.
Більше того, у наданому реєстрі права вимоги чітко вбачається порядковий номер відповідачки у загальному реєстрі права вимоги, інформація про неї, інформація щодо кредитного договору та сум, щодо яких відбувається відступлення.
Ставлячи під сумнів належність реєстру прав вимоги, відповідачем не заявлялося клопотання про витребування належним чином засвідченої копії реєстру права вимоги. Також, відповідачем жодним чином не спростовано надану позивачем інформацію, що міститься у реєстрі прав вимоги, а тому, суд вважає, що наданий позивачем реєстр прав вимоги є належним доказом, що підтверджує відступлення прав вимоги.
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Онлайн Фінанс» було укладено Договір факторингу № 05/0820-01 строком дії до 04.08.2021 року, та строк дії якого було продовжено до 31.12.2022 року додатковою угодою від 03.08.2021 року №2 та до 30.12.2024 року додатковою угодою від 30.12.2022 року №3.
Відповідно до п.4.1. Договору, право вимоги переходить до фактора в день підписання реєстру прав вимоги.
Реєстр прав вимоги за договором №10 було підписано 31.07.2023 року, та в якому наявна інформація про відступлення права вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №729513494 від 01.07.2021 р.
20 серпня 2024 року між ТОВ «Юніт Капітал» (фактор) та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (клієнт) був укладений договір факторингу № 200824, за умовами якого ТОВ «Юніт Капітал» зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», а останній відступити позивачу право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників.
Відповідно до п.1.5 Договору, право вимоги переходить до фактора в день підписання акту прийманні-передачі реєстру прав вимоги.
Реєстр прав вимоги за договором було підписано 20 серпня 2024 року, та в якому наявна інформація про відступлення права вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №729513494 від 01.07.2021 р.
Акт приймання передачі реєстру боржників було підписано 20 серпня 2024 року.
У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначає про те, що наданий позивачем реєстр боржників від 20.08.2024 року №б/н не можна вважати належним та допустимим доказом, оскільки, в ньому міститься лише номер і дата кредитного договору, прізвище позичальника, суму боргу, але не вказано станом на яку дату нараховано заборгованість, залишок заборгованості на початок та кінець періоду, сума сплаченої заборгованості.
Проте, такі доводи відповідачки не спростовують відступлення права вимоги, оскільки, реєстр боржників (реєстр прав вимоги) є документом, який забезпечує ідентифікацію права вимоги, яке було відступлене за договором, зокрема, підставу його виникнення, боржника та суму, що була відступлена. При цьому, відомості щодо дати, на яку нарахована заборгованість, залишок заборгованості на початок та кінець періоду та сума сплаченої заборгованості не є обставинами, що впливають на відступлення права вимоги, а тому, такі відомості за загальним правилом відображаються у розрахунку заборгованості.
У відзиві на позовну заяві відповідач посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження оплати права вимоги. Проте, як вже було встановлено судом, договорами факторингу було чітко визначено, що право вимоги набувається в момент підписання сторонами реєстру прав вимоги (п.4.1. Договору факторингу від 28.11.2018 року № 28/1118-01 та п.4.1. Договору факторингу від 05.08.2020 року №05/0820-01), а також в момент підписання сторонами акту прийому-передачі (п.1.2. Договору факторингу від 20.08.2024 року №200824).
Умовами зазначених договорів не було передбачено те, що новий кредитор набуває права вимоги до боржників виключно за умови сплати ним ціни договору, а тому, наявність або відсутність доказів оплати ціни договору факторингу не впливає на набуття новим кредитором права вимоги в даному конкретному випадку.
У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що на момент укладання договору факторингу у відповідачки не існувало зобов`язання за кредитним договором.
З зазначеними доводами не можна погодитися, оскільки, статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
28.11.2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Договір факторингу №28/1118-01, згідно п. 2.1 якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.
До позовної заяви додано копії додаткових угод до договору факторингу від 28.11.2018 року №28/1118-01, зокрема, угоди від 28.11.2019 року, від 31.12.2020 року, від 31.12.2021 року, від 31.12.2022 року, якими строк дії договору факторингу неодноразово продовжувався, та угодою від 31.12.2023 року продовжений до 31.12.2024 року.
Таким чином, договір № 28/1118-01 з урахуванням додаткових угод є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом визначеного проміжку часу, а саме з 28.11.2018 року - 31.12.2024 року тощо.
Пунктом 4.1. Договору визначено, що право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимоги по формі, встановленій у відповідному додатку. Підписання реєстру прав вимоги сторонами засвідчує передачу прав вимоги до боржників в повному обсязі за відповідним реєстром прав вимоги.
Реєстр прав вимоги №160 від 16.11.2021 до договору факторингу від 28.11.2018 №28/1118-01, 
в якому наявна інформація про відступлення права вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 01.07.2021 р. №729513494 було підписано 16 листопада 2021 року. 
На момент підписання вказаних реєстрів права вимоги, боргові зобов`язання відповідачки за кредитним договором уже існували, а тому, право вимоги за такими зобов`язаннями могли бути відступлені.
Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Ч.1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Ч.2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ч.2 ст.1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки
Судом встановлено, що відповідач своєчасно не повернув грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договорів, що має відображення у розрахунках заборгованості за договорами. Таким чином, у порушення умов кредитних договорів, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаними договорами - не виконав. 
Доказів зворотного відповідачем надано - не було. 
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, розмір заборгованості  ОСОБА_1 за кредитним договором №729513494 від 01.07.2021 р. становить 38 691,08 гривень та складається з:
- основна сума боргу - 17 999,20 гривень;
- заборгованість за відсотками - 20 691,88 гривень.
У відзиві на позовну заяву відповідачка зазначає про те, що позивачем нараховано відсотки за користування кредиту поза межами встановленого договором строку. Зазначає про те, що строк кредитування відповідно до умова договору становлять 126 днів. Вказує, що позивач додає до позову копії додаткових угод, якими було продовжено строк дії договору. Проте, вказані угоди не містять підпису сторін, а тому, відсотки повинні були нараховуватися в межах 126-ти денного строку.
Так, позивачем надано додаткову угоду від 16.07.2021 року до кредитного договору від 01.07.2021 року №729513494, відповідно до якої строк дії кредитного договору було продовжено на 14 днів.
На підставі додаткової угоди від 30.07.2021 року строк дії кредитного договору було додатково продовжено на 14 днів.
На підставі додаткової угоди від 12.08.2021 року строк дії кредитного договору було додатково продовжено на 14 днів.
На підставі додаткової угоди від 29.08.2021 року строк дії кредитного договору було додатково продовжено на 14 днів.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із п. 6 ч. 1ст. 3Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Згідно із ч. 6ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 даного Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 вказав, що важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).
Із системного аналізу положень вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно копії довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційні системі, додаткові угоди були укладені шляхом їх підписання одноразовим ідентифікатором, що надсилався на за наступними засобами зв`язку: номер телефону - НОМЕР_2 , та електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Під час розгляду справи відповідачка не спростувала належності їй вказаних засобів зв`язку.
Правом на подання клопотань про витребування доказів, які б спростовували вказані обставини відповідачка - не скористалася.
За таких обставин, суд вважає факт підписання додаткових угод, якими продовжено строк кредитування - доведеним, а тому, нарахування відсотків здійснювалося в межах строку кредитування. У відзиві на позовну заяву відповідач просить зменшити розмір заявлених до стягнення відсотків до 2 044,70 гривень застосувавши до вказаних відносин Закон України «Про захист прав споживачів» та врахувавши сплачену суму грошових коштів.
Суд частково погоджується із такими доводами з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року N 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року N 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10листопада 2011 року N15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року N7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі N 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Відсутність позову про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів (див. постанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі N 679/1103/23).
Зазначена позиція також висловлена у постанові Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у справі №514/954/24.
Так, дійсно, відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості, первісний кредитор здійснював нарахування процентів за користування кредитом відповідно до встановленої у договорі процентної ставки протягом строку кредитування.
Проте, надмірна тривалість дії кредитного договору (182 дні з урахуванням додаткових угод) та встановлення високої базової процентної ставки (1,3% за день) призвели до виникнення заборгованості зі сплати процентів у розмірі 20 691,88 гривень, що вочевидь є непропорційно високою та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак, вказані умови є несправедливими і суперечать принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором.
Фактично позивач порушує питання про стягнення з позичальника простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі, що майже у 1,5 рази перевищує розмір простроченої заборгованості за кредитом.
У відзиві на позовну заяву відповідач просить зменшити вказану грошову суму до 50% від тіла кредиту.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Вказана норма свідчить про те, що встановлення надміру великої компенсації (понад 50% вартості продукції) свідчить лише про несправедливість умов договору, проте, не встановлює для суду обов`язок зменшити розмір такої компенсації саме до 50%.
Суд лише під час розгляду питання про стягнення заборгованості повинен вирішити питання про те, чи відповідає заявлена до стягнення сума відсотків за користування кредиту принципам пропорційності, розумності та справедливості виходячи із дійсних обставин справи та враховуючи, зокрема але не виключно тіло кредиту, розмір виконаних зобов`язань, строк дії кредитного договору, розмір відсотків що підлягали нарахуванню, строк, на який було порушено виконання зобов`язання, поведінку кредитора та боржника, девальвацію національної валюти тощо.
Відповідач також зазначає про те, що сплачена ним грошова сума в якості відсотків має бути зарахована під час визначення розміру відсотків, що підлягає стягненню.
Проте, вказана позиція на думку суду є хибною, оскільки, розмір відсотків з урахуванням сплаченої суми був нарахований первісним та наступним кредитором в межах строку кредитування та за встановленою у договорі процентною ставкою, а у відповідача існував обов`язок зі сплати вказаних відсотків.
При цьому, сплачена грошова сума не підлягає зарахуванню до розміру відсотків, що визначається судом із урахуванням принципу пропорційності, а є одним із чинників, що враховується судом під час визначення відсотків, які б відповідали вказаному принципу та які підлягають стягненню з відповідача.
Вирішуючи питання про співмірність відсотків, суд бере до уваги те, що відповідачем було сплачено в якості відсотків грошову суму у розмірі 6 955,20 гривень.
Суд також бере до уваги те, шо відповідачка була обізнана про обов`язок сплати відсотків у встановлений договором строку, проте, не виконала зобов`язання у повній мірі.
Строк дії кредитного договору закінчився в 2021 році, тобто, до моменту звернення до суду із позовом пройшло близько 4-х років. Відповідач не надав доказів на підтвердження того, що протягом вказаного строку було вжито заходів задля належного виконання зобов`язання за кредитним договором, в тому числі, сплати тіла кредиту та відсотків, що були нараховані за користування кредиту.
Також, суд враховує те, що протягом вказаного періоду відбулася активна девальвація національної валюти.
Тож, враховуючи, що зобов`язання має виконуватись належним чином, а також те, що відповідач був обізнаний про необхідність здійснювати сплату процентів за користування кредитними коштами, проте, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум процентів за користування кредитними коштами тілу кредиту, суд виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, що розмір заявлених відсотків в даному конкретному випадку не може перевищувати первісного тіла кредиту, тобто, 18 000,00 гривень.
За таких обставин, розрахунок заборгованості на думку суду повинен виглядати наступним чином:
- основна сума боргу - 17 999,20 гривень;
- проценти - 18 000,00 гривень;
- всього - 35 999,20 гривень.
Тому, враховуючи зазначене, суд доходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» заборгованості за кредитним договором від №729513494 від 01.07.2021 р у розмірі 35 999,20 гривень.
Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору.
Згідно копії платіжної інструкції від 11 вересня 2024 р. № 4749, ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» сплатило 2 422,40 гривень в якості судового збору.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ціна позову - 38 691,08 гривень.
Розмір задоволених позовних вимог - 35 999,20 гривень.
Питома вага - 0,930 (35 999,20/38 691,08).
Розмір судового збору - 2 252,83 гривень (2 422,40*0,930)
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, суд доходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору, пропорційної задоволеним позовним вимогам у розмірі 2 252,83 гривень.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
26 серпня 2024 року між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ»  та АБ «ТАРАНЕНКО ТА ПАРТНЕРИ» було укладено договір про надання правничої допомоги №26/08/24-02, за яким клієнт доручив, а АБ прийняло на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором.
26 серпня 2024 року між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» та АБ «ТАРАНЕНКО ТА ПАРТНЕРИ» було укладено додаткову угоду № 3 до договору про надання правничої допомоги від 26 серпня 2024 року №26/08/24-02, за яким клієнт доручив здійснити захист прав та інтересів клієнта у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, боржником за яким, зокрема, є ОСОБА_1 .
Згідно акту прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги № 26/08/24-02 від 26 серпня 2024, адвокатом в процесі захисту прав клієнта щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким боржником є ОСОБА_1 , було надано наступні види послуг:
- вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості - 500,00 гривень (1 година витраченого часу);
- складання позовної заяви - 5 000,00 гривень (2 години витраченого часу);
- надання усної консультації стосовно складення позовної заяви - 500,00 гривень (1 година витраченого часу).
У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11).
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Останній може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що вартість витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованою.
Суд погоджується із зазначеними доводами з огляду на наступне.
Щодо витрат пов`язаних з ознайомленням справи, то постанова ВП ВС від 22.05.2024 у справі № 754/8750/19 містить висновок про те, що витрати на ознайомлення з апеляційними скаргами не можуть бути враховані під час розподілу судових витрат, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки відзивів на апеляційні скарги.
Тому, на думку суду, ознайомлення з матеріалами та документами є одним із елементів процедури складання заяв по суті справи (позову, відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив), а тому, не підлягають окремій оцінці.
Щодо витрат пов`язаних з проведенням усної консультації, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що позивач участі у судових засіданнях - не брав. При цьому, власну позицію відносно предмету спору - не висловлював, а подання будь-яких заяв та клопотань здійснювалося через представника. Такі витрати на думку суду не є невідворотними та неминучими, оскільки, усі процесуальні дії по справі вчинялися її представником, а тому, суд вважає, що такі дії є виключною ініціативою представника та доходить до висновку про те, що витрати на надання усних консультацій - не підлягають відшкодуванню.
Щодо витрат, пов`язаних зі складання та подання позову, то суд звертає увагу на те, що сама позовна заява не значна за обсягом, а складання такої заяви не вимагає значного проміжку часу, оскільки, за своєю формою та змістом така позовна заява є типовою.
Додатки до позовної заяви не містять будь-яких доказів, які б були отримані представником позивача самостійно, а тому, це дає підстави вважати, що адвокат не вчиняв будь-яких дій задля їх отримання.
Суд звертає увагу на те, що правовідносини які виникли між сторонами ґрунтуються на кредитних правовідносинах. Зазначена категорія справ характеризується низьким рівнем складності.
Визначаючи вартість такої послуги, як складання та подання позову, суд виходить з того, що спірні правовідносини характеризуються чітким правовим регулювання - це Цивільний кодекс України, Закон України «Про споживче кредитування», а тому, від представника позивача не вимагалося здійснення пошуку додаткового законодавства, що свідчить про сталість та єдність законодавства у цій сфері.
При цьому, судова практика у цій сфері стала та узгоджена між собою, що не вимагає від представника витрати значного часу для її пошуку та/або узгодження правових позицій.
На думку суду, справа не становить значного суспільного інтересу, та впливає виключно відносини між кредитором та боржником.
Тому, враховуючи зазначене, суд вважає, що вартість послуги із складання та подання позовної заяви, яка б відповідала критерію співмірності, розумності та справедливості становить 3 000,00 гривень.
Тому, враховуючи зазначене, суд вважає, що вартість послуги із складання та подання позовної заяви, яка б відповідала критерію співмірності, розумності та справедливості становить 3 000,00 гривень.
Проте відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Ціна позову - 38 691,08 гривень.
Розмір задоволених позовних вимог - 35 999,20 гривень.
Питома вага - 0,930 (35 999,20/38 691,08).
Витрати на професійну правничу допомогу - 2 790,00 гривень (3 000*0,930).
Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, сума витрат на професійну правничу допомогу, яка була б пропорційна задоволеним позовним вимогам та яка підлягає стягненню з відповідача становить 2 790,00 гривень.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.
Стягнути з відповідача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», м. Київ, вул. Рогнідинська, буд. 4 А, оф.10, ЄДРПОУ - 43541163, заборгованість за кредитним договором від 01.07.2021 року №729513494 у розмірі 35 999 (тридцять п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) гривень 20 (двадцять) копійок.
Стягнути з відповідача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», м. Київ, вул. Рогнідинська, буд. 4 А, оф.10 ЄДРПОУ - 43541163, суму сплаченого судового збору у розмірі 2 252 (дві тисячі двісті п`ятнадцять дві) гривні 83 (вісімдесят три) копійки.
Стягнути з відповідача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», м. Київ, вул. Рогнідинська, буд. 4 А, оф.10 ЄДРПОУ - 43541163, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 790 (дві тисячі сімсот дев`яносто) гривень 00 (нуль) копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення складено та підписано 06 квітня 2026 року.

Суддя           Косіцина В.В.