ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 березня 2026 року
м. Київ

справа № 949/418/23
провадження № 61-6052св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: Комунальне некомерційне підприємство «Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Дубровицької міської ради Рівненської області, Управління Держпраці у Рівненській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_4, на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 14 листопада 2023 року у складі судді Отупор К. М. та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2024 року у складі колегії суддів Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду
з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Дубровицької міської ради Рівненської області (далі - КНП «Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги», КНП «Дубровицький РЦПМСД»), Управління Держпраці у Рівненській області (далі - Управління) про скасування акта спеціального розслідування гострого професійного захворювання та зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_3 (дружина позивача ОСОБА_1 та мати позивачки ОСОБА_2 ) працювала медичною сестрою загальної практики сімейної медицини Дубровицької лікарської амбулаторії № 2 у КНП «Дубровицький РЦПМСД» Дубровицької міської ради Рівненської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Актом спеціального розслідування встановлений діагноз: коронавірусна хвороба COVID-19; легенева недостатність важкий перебіг; негоспітальна двобічна пневмонія, важний перебіг.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337 затверджений Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві № 337 (далі - Порядок № 337). Постановою Кабінету Міністрів від 05 січня 2021 року № 1 Порядок № 337 доповнено розділом «Процедура розслідування випадків смерті медичних працівників державних і комунальних закладів охорони здоров`я, що надають первинну, екстрену, а також в стаціонарних умовах вторинну (спеціалізовану) і третинну (високоспеціалізовану) медичну допомогу пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, внаслідок інфікування коронавірусом SARS-CoV-2» (пункти 141-1-141-14).

За фактом смерті ОСОБА_3 комісією, утвореною наказом Управління Держпраці у Рівненській області від 16 вересня 2020 року № 816, складено Акт № 1 форми Н-1/НП від 05 жовтня 2020 року, який, на думку позивачів, є незаконним, оскільки розслідування нещасного випадку проведено згідно із пунктами 30-53 Порядку № 337, а мало би бути проведено відповідно до пунктів 141-1-141-14 Порядку № 337. 

На підставі викладеного позивачі просили суд: 
- скасувати рішення комісії від 05 жовтня 2020 року № 1, викладене в Акті спеціального розслідування гострого професійного захворювання, що сталося
09 вересня 2020 року та призвело до смертельного наслідку ІНФОРМАЦІЯ_1 в КНП «Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги»; 
- зобов`язати КНП «Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» провести спеціальне розслідування професійного захворювання, що призвело до смертельного наслідку, що сталося 09 вересня 2020 року та призвело до смертельного наслідку ІНФОРМАЦІЯ_1 в КНП «Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з урахуванням висновку, що захворювання є професійним (таким, що отримане на робочому місці).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Дубровицький районний суд Рівненської області рішенням від 14 листопада 
2023 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду
від 19 березня 2024 року, відмовив у задоволенні позову.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що до посадових обов`язків ОСОБА_3 не входило надання медичної допомоги пацієнтам із підозрою або встановленим захворюванням на коронавірусну хворобу COVID-19. 

Висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що наказом КНП «Дубровицький РЦПМСД» від 24 червня 2020 року № 98/3 створено черговий кабінет на базі Дубровицької лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 1, що розміщений за адресою: м. Дубровиця, вул. Воробинська, 180, для прийому хворих з підозрою на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2 та розроблено графік чергування лікарів загальної практики - сімейних лікарів із сестрами медичними. 

ОСОБА_3 працювала медичною сестрою в Дубровицькій лікарській амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 2, яка розміщена в окремій одноповерховій будівлі за адресою: м. Дубровиця, вул. Гольшанських, 25, і амбулаторія № 2 не була включена до лікувального закладу безпосередньо зайнятого лікуванням пацієнтів, хворих на COVID-19.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23 квітня 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких
діє ОСОБА_4 , засобами поштового зв`язку, звернулися до Верховного Суду
з касаційною скаргою на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 14 листопада 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду 
від 19 березня 2024 року у цій справі, у якій заявники, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 14 листопада 2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень міститься посилання на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду). Зокрема, представник заявників зазначає, що суди в оскаржуваних рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 212/10157/21 (провадження № 61-13820св23), від 18 січня 2023 року у справі № 742/1433/21 (провадження № 61-4627св22) та від 03 жовтня 2022 року у справі № 520/12333/21 (адміністративне провадження № К/990/135/22).

Заявники зазначають, що процедура розслідування випадку смерті ОСОБА_3 мала проводитися відповідно до пунктів 141-1-141-14 Порядку № 337, оскільки ОСОБА_3 є медичним працівником комунального закладу охорони здоров`я, 
що надає первинну, екстрену, а також у стаціонарних умовах вторинну (спеціалізовану) і третинну (високоспеціалізовану) медичну допомогу пацієнтам із гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, внаслідок інфікування коронавірусом SARS-CoV-2. Водночас Акт № 1 спеціального розслідування гострого професійного захворювання, що призвело до смертельного наслідку, що сталося 09 вересня 2020 року та призвело до смертельного наслідку ІНФОРМАЦІЯ_1, складено відповідно до пунктів 30-53 Порядку № 337.

Вказують, що постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 05 січня 2021 року Порядок № 337 доповнено пунктами 141-1-141-14 та саме ці пункти мають застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки пунктом 1 цієї постанови зазначено про зворотню дію у часі цього доповнення. Звертають увагу, що за даними МОЗ України інкубаційний період хворих на гостру респіраторну хворобу COVID-19 складає до 14 днів, тому ОСОБА_3 могла інфікуватися, перебуваючи на робочому місці з 27 серпня 2020 року до 31 серпня 2020 року. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_3 могла захворіти до виходу у відпустку. Також указують, що за цей період роботи ОСОБА_3 могла контактувати з іншими працівниками, які захворіли на COVID-19 у цей же період.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 23 серпня 2024 року у складі колегії суддів Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М. відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У вересні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2026 року визначено колегію суддів для розгляду справи № 949/418/23 у складі: Сердюк В. В. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії, Осіян О. М., Сакара Н. Ю. 

Доводи відзивів на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу Управління вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що на момент здійснення спеціального розслідування Порядок № 337 не містив пунктів 141-1-141-14, оскільки вказані пункти доповнено постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 05 січня 2021 року, а тому Акт складено відповідно до пунктів 30-53 Порядку № 337. ОСОБА_3 не була включена до персонального переліку працівників лікувального закладу, котрі безпосередньо були задіяні у ліквідації епідемії та здійсненні заходів із запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та лікуванням пацієнтів. Можливість інфікування ОСОБА_3 від інших працівників медичного закладу є припущенням, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відзиві на касаційну скаргу КНП «Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначає, що  ОСОБА_3 свої посадові обов`язки виконувала у Дубровицькій лікарській амбулаторії № 2 за адресою: м. Дубровиця, вул. Гольшанських, 25, робоче місце якої знаходилося у кабінеті № 7, в якому працювали лікар загальної практики - сімейний лікар ОСОБА_5 , сестра медична загальної практики - сімейної медицини ОСОБА_6 , лікар-педіатр дільничний ОСОБА_7 , сестра медична загальної практики сімейної медицини ОСОБА_8 . У період спалаху COVID-19 з метою створення безпечних умов та розмежування потоків пацієнтів з підозрою на коронавірусну інфекцію та відповідно до наказу від 24 червня 2020 року № 98/3 КНП «Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» створено черговий кабінет на базі Дубровицької лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 1, що розміщений за адресою вул. Воробинська, 180, для прийому хворих з підозрою на гостру респіраторну хворобу COVID-19 та розроблено графік чергування лікарів загальної практики-сімейних лікарів з медичними сестрами. До графіків прийому хворих у черговому кабінеті за серпень-вересень 2020 року медична сестра ОСОБА_3 не була включена, тому прийом пацієнтів з підозрою на гостру респіраторну хворобу COVID-19 не проводила.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_3 працювала на посаді медичної сестри 
в КНП «Дубровицький РЦПМСД» відповідно до наказу від 02 січня 2013 року № 9-к. Свої функціональні обов`язки ОСОБА_3 виконувала в Дубровицькій лікарській амбулаторії № 2 , кабінет № 7.

На виконання наказу МОЗ України від 16 червня 2020 року № 1411 «Про внесення змін до Стандартів медичної допомоги «Коронавірусна хвороба COVID-19» КНП «Дубровицький РЦПМСД» видано наказ від 24 червня 2020 року «Про чергування сімейних лікарів у черговому кабінеті» № 98/3. Цим наказом створено черговий кабінет на базі Дубровицької лікарської амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 1, розміщений за адресою: Рівненська обл., м. Дубровиця, вул. Воробинська, 180 , для прийому хворих з підозрою на гостру респіраторну хворобу COVID-19 та розроблено графік чергування лікарів загальної практики - сімейних лікарів із сестрами медичними.

До наказу від 24 червня 2020 року № 98/3 складений додаток зі списком лікарів та медсестер для роботи в черговому кабінеті, графік їх роботи щодо прийому хворих пацієнтів на COVID-19 з ознаками захворювання на COVID-19 у черговому кабінеті Дубровицької лікарської амбулаторії № 1 за липень-вересень 2020 року. Сестра медична ОСОБА_3 не була включена до персонального переліку працівників лікувального закладу, котрі безпосередньо були зайняті в ліквідації та здійсненні заходів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 і лікування пацієнтів.

Робоче місце ОСОБА_3 як сестри медичної знаходилося в Дубровицькій лікарській амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 2, що розміщена в окремій одноповерховій будівлі за адресою: м. Дубровиця, вул. Гольшанських, 25. Вказаний медичний заклад не проводив прийому хворих пацієнтів на COVID-19 з ознаками захворювання на COVID-19.

З 01 вересня 2020 року до 24 вересня 2020 року ОСОБА_3 перебувала у щорічній основній відпустці. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
Наказом Управління Держпраці у Рівненській області від 16 вересня 2020 року 
№ 816 утворена комісія для проведення спеціального розслідування гострого професійного захворювання ОСОБА_3 , що призвело до смертельного наслідку, який стався ІНФОРМАЦІЯ_1 у КНП «Дубровицький РЦПМСД». За фактом смерті ОСОБА_3 05 жовтня 2020 року комісією складено Акт № 1 форми Н-1/НП спеціалізованого розслідування гострого професійного захворювання, яке призвело до смертельного наслідку, що сталося 09 вересня 2020 року, та призвело до смертельного наслідку ІНФОРМАЦІЯ_1 в КНП «Дубровицький РЦПМСД» (далі - Акт № 1), проведеного за правилами пунктів 30-53 Порядку № 337. 

Комісією встановлено: діагноз ОСОБА_3 , встановлений закладом охорони здоров`я, - Коронавірусна хвороба COVID-19. Легенева недостатність важкий перебіг. Негоспітальна двобічна пневмонія. Важкий перебіг, ДН ІІ-ІІІ ст. Смерть ОСОБА_3 є випадком гострого захворювання, який не підпадає під дію пункту 52 Порядку № 337 та визнається не пов`язаним з виробництвом і на нього складається акт 
форми Н-1/НП.

В оскаржуваному Акті № 1 комісія встановила, що: 
ОСОБА_3 дійсно працювала на посаді сестри медичної в КНП «Дубровицький РЦПМСД» Дубровицької районної ради та виконувала свої функціональні обов`язки в Дубровицькій лікарській амбулаторії № 2 в кабінеті № 7, в якому працюють: лікар загальної практики - сімейний лікар ОСОБА_5 , сестра медична загальної практики сімейної медицини ОСОБА_6 , лікар-педіатр дільничний ОСОБА_7 , сестра медична загальної практики сімейної медицини ОСОБА_8 ;
згідно із посадовими обов`язками ОСОБА_3 виконувала таку роботу: вела журнал обліку медичного огляду Ф086/О, журнал спеціальної групи по фізичній культурі, журнал перебування хворого в денному стаціонарі, стаціонар вдома, зошит реєстрації гострих респіраторних інфекцій: грип, пневмонія, облік пацієнтів з територіальних громад та проводила систематичну звітність;
з пояснень лікаря-педіатра ОСОБА_7 комісією підтверджено, що з моменту оголошення карантину в Україні прийом хворих з підозрою на гостру респіраторну хворобу COVID-19 у Дубровицькій амбулаторії №2 не здійснюється, а здійснюється саме на базі Дубровицької амбулаторії № 1 (кабінет інфекційних захворювань);
з урахуванням пояснень лікаря загальної практики - сімейного лікаря ОСОБА_9 та сестри медичної ОСОБА_10 , встановлено, що 09 вересня 2020 року близько 11 год 15 хв до них на амбулаторний прийом звернулася 
ОСОБА_3 , яка зазначила, що хворіє уже дев`ятий день, а її сімейний лікар ОСОБА_13 перебуває у відпустці;
після проведеного огляду ОСОБА_3 було встановлено діагноз: підозра на гостру пневмонію. Хронічний бронхіт. Призначено проведення ЗАК, цукор крові, оглядова рентгенографія органів грудної клітки, біохімічний аналіз крові, тест на ІФА Іg М. Результат ІФА тесту до кінця чергування не надійшов;
від запропонованої госпіталізації ОСОБА_3 відмовилася, мотивуючи це тим, що вдома її спостерігає син, який є лікарем. Після отриманого результату рентгенологічного обстеження органів грудної клітки, встановлено діагноз: гостра двобічна бронхопневмонія ДН-І, середнього ступеня важкості;
від запропонованої госпіталізації ОСОБА_3 відмовилася вдруге (про що свідчать записи в медичній документації), попросила відкрити їй лікарняний лист, так як перебувала у відпустці. Тоді черговий сімейний лікар ОСОБА_9 погодилась із тим, що ОСОБА_3 буде тримати зв`язок із своїм сімейним лікарем;
у поясненні сімейного лікаря ОСОБА_13 зазначено, що ОСОБА_3 декларацію з нею не укладала, а її сімейним лікарем є ОСОБА_14 ;
сімейний лікар ОСОБА_14 у своїх поясненнях зазначила, що ОСОБА_3 дійсно уклала з нею декларацію, однак протягом вересня 2020 року із скаргами на здоров`я не зверталася.

З Акта № 1 також відомо, що 11 вересня 2020 року о 20 год 45 хв 
ОСОБА_3 була госпіталізована в інфекційне відділення КНП «Дубровицька ЦРЛ» та о 23 год 20 хв був викликаний черговий анестезіолог-реаніматолог у зв`язку із скаргами ОСОБА_3 на загальну слабкість, задишку та було призначено відповідне лікування. З 20 год 12 вересня 2020 року до 08 год ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою садації та адаптації до ШВЛ ОСОБА_3 проводилася медикаментозна терапія. ІНФОРМАЦІЯ_1 з 08 год 45 хв до 09 год 15 хв ОСОБА_3 проводилися реанімаційні заходи у зв`язку із зупинкою серця. О 09 год 15 хв зафіксована смерть ОСОБА_3 . Згідно із пунктом 28 карти епідеміологічного обстеження № 77 орієнтовний термін зараження ОСОБА_3 02 вересня 2020 року - 06 вересня 2020 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

За частиною першою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Частинами першою, другою статті 153 КЗпП України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно із статтею 171 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачає, що професійне захворювання - захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлено виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці».

Процедура проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися з працівниками на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності врегульована Порядком № 337. Відповідно до пункту 30 Порядку № 337 розслідування нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) комісією підприємства (установи, організації) проводиться протягом п`яти робочих днів з дня утворення комісії.

У разі виникнення потреби у проведенні лабораторних досліджень, експертизи, випробувань для встановлення обставин і причин настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) та у випадках, зазначених у пункті 43 цього Порядку, розслідування може бути продовжене роботодавцем за письмовим погодженням з територіальним органом Держпраці за місцем настання нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння) або за місцезнаходженням підприємства (установи, організації) (у разі події (аварії, катастрофи тощо) під час руху транспортних засобів усіх видів) до отримання відповідних висновків, матеріалів, відповідей, пояснень тощо.

Потерпілий, члени його сім`ї або уповноважена ними особа не входять до складу комісії, але мають право одержувати від голови комісії інформацію про хід проведення розслідування, ознайомлюватися з матеріалами розслідування, отримувати витяги та копії з них, вносити пропозиції, подавати документи щодо нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння), надавати відповідні пояснення, а також з метою сприяння об`єктивному та своєчасному розслідуванню надавати відповідну інформацію, документи та висновки або сприяти їх отриманню від відповідних органів, установ і закладів тощо (пункт 32 Порядку № 337).

Пунктом 52 Порядку № 337 передбачено, що обставинами, за яких нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) визнаються пов`язаними з виробництвом, серед інших, є також:
виконання потерпілим трудових (посадових) обов`язків згідно з внутрішнім трудовим розпорядком підприємства (установи, організації), у тому числі у відрядженні (згідно з внутрішнім трудовим розпорядком підприємства (установи, організації), на яке він відряджений);
перебування потерпілого на робочому місці, на території підприємства (установи, організації) або в іншому місці під час виконання трудових (посадових) обов`язків чи завдань роботодавця з моменту прибуття на підприємство (в установу, організацію) до відбуття з нього, що фіксується відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства (установи, організації), у тому числі в робочий і надурочний час;
підготовка до роботи та приведення в порядок після закінчення роботи знарядь виробництва, засобів захисту, одягу, а також здійснення заходів щодо особистої гігієни, пересування працівника з цією метою по території підприємства (установи, організації) перед початком роботи та після її закінчення;
виконання завдань за письмовим розпорядженням роботодавця в неробочий час, під час відпустки, у вихідні, святкові та неробочі дні;
перебування на території підприємства (установи, організації) або в іншому визначеному роботодавцем місці у зв`язку з проведенням виробничої наради, одержанням заробітної плати, проходженням обов`язкового медичного огляду, навчання тощо або проведенням з дозволу чи за ініціативою роботодавця професійних і кваліфікаційних конкурсів, спортивних заходів, передбачених колективним договором, за наявності відповідного рішення (наказу, розпорядження тощо) роботодавця; тощо.

За пунктом 53 Порядку № 337 нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) визнаються не пов`язаними з виробництвом у разі вчинення потерпілим кримінального правопорушення, що встановлено обвинувальним вироком суду або постановою (ухвалою) про закриття кримінального провадження за нереабілітуючими підставами; смерті працівника від загального захворювання або самогубства, що підтверджено висновками судово-медичної експертизи та/або відповідною постановою про закриття кримінального провадження.

Відповідно до пункту 15 Порядку № 337 до складу комісії входять: керівник (спеціаліст) служби охорони праці або посадова особа, на яку роботодавцем покладено виконання функцій з охорони праці (голова комісії); представник територіального органу Пенсійного фонду України; представник первинної організації профспілки (у разі її відсутності - уповноважена найманими працівниками особа з питань охорони праці); лікар з гігієни праці територіального органу Держпраці (у разі настання гострого професійного захворювання (отруєння); інші представники підприємства (установи, організації), посадові особи органів Держпродспоживслужби, ДСНС (у разі потреби та за відповідним погодженням).

Позивачі, звертаючись із позовом до суду, просили скасувати рішення комісії від 05 жовтня 2020 року, викладене в Акті № 1 та зобов`язати підприємство провести спеціальне розслідування професійного захворювання, що призвело до смертельного наслідку, що сталося 09 вересня 2020 року та призвело до смертельного наслідку ІНФОРМАЦІЯ_1 з урахуванням висновку, що захворювання є професійним (таким, що отримане на робочому місці).

Позовні вимоги заявників зводяться до незгоди з Актом № 1, який, на думку позивачів, є незаконним, оскільки розслідування нещасного випадку проведено згідно із пунктами 30-53 Порядку № 337, а мало бути проведено на підставі пунктів 141-1-141-14 Порядку № 337 що дозволить отримання страхової виплати у разі смерті медичного працівника у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року. 

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що до посадових обов`язків ОСОБА_3 не належало надання медичної допомоги пацієнтам з підозрою або встановленим захворюванням на коронавірусну хворобу COVID-19, а тому складання Акта № 1 від 05 жовтня 2020 року за пунктами 30-53 Порядку № 337 є правомірним. 
З таким висновком судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) від 25 лютого 2020 року № 521 «Про внесення зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб» внесено зміни до переліку особливо небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 липня 1995 року № 133, такий Перелік доповнено особливо небезпечною хворобою «COVID-19».

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 січня 2021 року № 1 «Про деякі питання розслідування випадків смерті окремих категорій медичних працівників» внесено зміни до постанови КМУ від 17 квітня 2019 року № 337 такого змісту: «Процедура розслідування випадків смерті саме медичних працівників державних і комунальних закладів охорони здоров`я, що надають первинну, екстрену, а також в стаціонарних умовах вторинну (спеціалізовану) і третинну (високоспеціалізовану) медичну допомогу пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, внаслідок інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 окремо передбачена пунктами 141-1- 141-14 Порядку № 337».»

Протягом трьох років з дати отримання акта за формою Н-1 члени сім`ї медичного працівника, що помер внаслідок інфікування, або уповноважені ними особи мають право звернутися до закладу охорони здоров`я щодо призначення повторного розслідування у зв`язку із незгодою з причинами настання гострого професійного захворювання COVID-19, що призвело до смертельного наслідку, та/або з висновком комісії, які викладені в акті за формою Н-1. 

За наявності документів, що можуть суттєво вплинути на висновки комісії, керівником закладу охорони здоров`я призначається повторне розслідування випадку гострого професійного захворювання COVID-19, що призвело до смертельного наслідку. Повторне розслідування гострого професійного захворювання COVID-19, що призвело до смертельного наслідку, проводиться комісією в іншому складі. Висновки повторного розслідування випадку гострого професійного захворювання COVID-19, що призвело до смертельного наслідку, можуть бути оскаржені лише у судовому порядку.

До близьких за змістом висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 227/2301/21(провадження № 14-37цс24) та Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 308/1000/24 (провадження № 61-12633св25).

У разі коли під час проведення розслідування гострого професійного захворювання комісією, утвореною відповідно до пункту 12 Порядку № 337, з`ясовується, що смерть медичного працівника настала внаслідок інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 під час виконання професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб, наказ про утворення цієї комісії визнається таким, що втратив чинність, а матеріали такого розслідування передаються комісії, утвореній відповідно до пункту 141-1 цього Порядку.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 39 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» захворювання на інфекційні хвороби медичних та інших працівників, що пов`язані з виконанням професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб (надання медичної допомоги хворим на інфекційні хвороби, роботи з живими збудниками та в осередках інфекційних хвороб, дезінфекційні заходи тощо), належать до професійних захворювань. Зазначені працівники державних і комунальних закладів охорони здоров`я та державних наукових установ підлягають обов`язковому державному страхуванню на випадок захворювання на інфекційну хворобу в порядку та на умовах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (в редакції від 23 травня 2020 року) захворювання на інфекційні хвороби медичних та інших працівників, що пов`язані з виконанням професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб (надання медичної допомоги хворим на інфекційні хвороби, роботи з живими збудниками та в осередках інфекційних хвороб, дезінфекційні заходи тощо), належать до професійних захворювань. Зазначені працівники державних і комунальних закладів охорони здоров`я та державних наукових установ підлягають обов`язковому державному страхуванню на випадок захворювання на інфекційну хворобу в порядку та на умовах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Держава забезпечує страхові виплати в таких розмірах медичним працівникам державних і комунальних закладів охорони здоров`я: 1) у разі встановлення групи інвалідності протягом одного календарного року, що настала внаслідок захворювання коронавірусною хворобою (COVID-19), за умови, що таке захворювання пов`язане з виконанням професійних обов`язків в умовах підвищеного ризику зараження - залежно від встановленої працівнику групи інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності, але не менше 300-кратного розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року; 2) у разі смерті працівника - у 750-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, встановивши, що захворювання ОСОБА_3 виникло не внаслідок виконання професійних обов`язків 
в умовах підвищеного ризику зараження збудниками інфекційних хвороб, оскільки комісія не встановила причинно-наслідкового зв`язку між захворюванням ОСОБА_3 та виконанням нею посадових обов`язків, взявши до уваги не включення ОСОБА_3 до персонального переліку працівників лікувального закладу, які безпосередньо були зайняті ліквідацією епідемії та здійсненням заходів щодо запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19 і лікування пацієнтів, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів зазначає, що робочий кабінет  ОСОБА_3 як сестри медичної розташовувався в Дубровицькій лікарській амбулаторії загальної практики сімейної медицини № 2, яка розміщена в окремій одноповерховій будівлі за адресою: 
м. Дубровиця, вул. Гольшанських, 25. Цей медичний заклад не проводив прийому хворих пацієнтів на COVID-19 з ознаками захворювання на COVID-19, тому за таких встановлених судами обставин проведення процедури розслідування випадків смерті на підставі пунктів 30-53 Положення № 337 є правомірним. 

Суд встановили, що підстави для проведення повторного розслідування на підставі пунктів 141-1-141-14 Положення № 337 з огляду на надані у справі докази відсутні.

Крім того, суд першої інстанції ухвалою від 28 червня 2023 року витребував з КНП «Дубровицький РЦПМСД»: персональні дані (прізвище, ім`я та по батькові) 27 працівників, що виконували трудові обов`язки в Дубровицькій амбулаторії загальної практики № 2, яка розміщена в окремій одноповерховій будівлі та до складу якої входять п`ять кабінетів прийому лікарів) у період серпень - вересень 2020 року; відомості чи хворіли коронавірусною хворобою COVID-19 усі 27 працівників, які виконували трудові обов`язки в Дубровицькій амбулаторії загальної практики № 2 у вказаний період 2020 року, із зазначенням дати хвороби.

На виконання вказаної ухвали суду КНП «Дубровицький РЦПМСД» надало інформацію стосовно 27 працівників та зазначило, що: ОСОБА_15 хворіла 22 вересня 2020 року, ОСОБА_16 хворіла 18 вересня 2020 року, ОСОБА_5 хворіла 11 вересня 2020 року, ОСОБА_17 хворіла 22 вересня 2020 року, що свідчить про те, що інші працівники КНП «Дубровицький ЦПМСД» хворіли на COVID-19 після 
ОСОБА_3 , що виключає можливість інфікування ОСОБА_3 COVID-19 під час виконання своїх професійних обов`язків (т. 1, а. с. 234-236). 

Доводи заявників про те, що відповідно до даних МОЗ України інкубаційний період хворих на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2 складає до 14 днів, а тому ОСОБА_3 могла інфікуватися, перебуваючи на робочому місці з 27 серпня 2020 року до 31 серпня 2020 року, що свідчить про те, що померла могла захворіти до виходу у відпустку, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та ґрунтуються на припущеннях, оскільки належних доказів на підтвердження вказаних доводів заявники не надали.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України

Колегія суддів відхиляє доводи заявників про неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 212/10157/21 (провадження № 61-13820св23), від 18 січня 2023 року у справі № 742/1433/21 (провадження № 61-4627св22) та від 03 жовтня 2022 року у справі № 520/12333/21 (адміністративне провадження № К/990/135/22), оскільки у справах, на які посилається заявниця, встановлено інші фактичні обставини, що вказує на те, що порівнювані правовідносини хоч і є подібними, але різняться підставами і предметами позовів, що обумовлює і різність їх правового регулювання.

Посилання на різні постанови Верховного Суду із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли 
під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів 
є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого і правильного висновку судів попередніх інстанцій.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти 
на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі від 09 грудня 1994 року «RUIZ TORIYA v. SPAINE», заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі від 27 вересня 2001 року «HIRVISAARI v. FINLAND», заява № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржуваних судових рішень. 

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 14 листопада 
2023 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 19 березня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
	О. М. Осіян  	
	Н. Ю. Сакара