ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Карп`як О.О.

16 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/4370/25 пров. № А/857/175/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року у справі № 380/4370/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
06.03.2025р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області у якому просив суд:
-визнати протиправними дії щодо відмови в наданні пільги на оплату житлово-комунальних послуг, визначеної п.7 ст.16 Закону У країни від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як особі, яка має особливі заслуги перед Батьківщиною.
- зобов`язати надати пільги на оплату житлово-комунальних послуг, визначену пунктом 7 статті 16 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як особі, яка має особливі заслуги перед Батьківщиною, з дати його звернення за наданням пільги, без визначеного частиною другою цієї норми обмеження у зв`язку з визнанням такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частину другу статті 16 Закону N 3551-ХII.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13.11.2025р. позов задоволено.
Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.11.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 ), має особливі заслуги перед Батьківщиною – починаючи з 2014 року, нагороджений орденом Богдана Хмельницького трьох ступенів. 
З матеріалів справи судом встановлено, що з січня 2023 року виплата пільг на оплату житлово-комунальних послуг здійснюється у грошовій готівковій формі органами Пенсійного фонду України.
07.01.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про надання пільг на оплату житлово- комунальних послуг, як особі з особливими заслугами перед Батьківщиною на дві особи ( ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 ) (вх. від 08.01.2025 № 446/Д-1300-25).
Листом від 22.01.2025р. Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області за № 1385-446/Д-53/8-1300/25, повідомив зокрема наступне:
«…Ваша електронна особова справа учасника бойових дій передана від органу соціального захисту до органу Пенсійного фонду України з кількістю осіб, на яких надається пільга, - дві особи ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ).
Сума призначених пільг на оплату житлово-комунальних послуг відповідно до переданої справи становить за період:
-01 січня 2023 року - 31 березня 2023 року - 1992,26 грн. щомісячно;
- 01 квітня 2023 року -30 квітня 2023 року - 1394,67 грн.;
-01 травня 2023 року -31 травня 2023 року - 797,07 грн.;
-01 червня 2023 року - 30 вересня 2023 року - 887,07 грн. щомісячно;
-01 жовтня 2023 року - 31 жовтня 2023 року - 1503,94 грн.;
-01 листопада 2023 року - 31 грудня 2023 року - 2082,26 грн. щомісячно..
-01 травня 2024 року - 31 травня 2024 року - 887,07 грн.;
-01 червня 2024 року - 30 вересня 2024 року - 1013,07 грн. щомісячно;
-01 жовтня 2024 року - 31 жовтня 2024 року - 1629,94 грн.;
-01 листопада 2024 року - 31 грудня 2024 року - 2208,26 грн. щомісячно.
В п.3 Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 389 "Про затвердження Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї" (далі - Порядок № 389) видно, що особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, пільги надаються за умови, якщо середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
Розмір доходу, до якого застосовується податкова соціальна пільга в 2025 році, становить 4240 грн..».
п.8 Порядку № 389 передбачено, що під час визначення органами Пенсійного фонду України середньомісячного сукупного доходу враховуються доходи пільговика і членів його сім`ї (за наявності) за два квартали, що передують місяцю, який передує місяцю звернення.
Середньомісячний сукупний дохід сім`ї ОСОБА_1 з 01 квітня 2024 року - 30 вересня 2024 року на одну особу становить 52538,93 грн. і перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
Відповідно при опрацюванні звернення від 29.01.2025р. № 1927 прийнято рішення про відмову в наданні пільг на оплату житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 з січня 2025 року як особі з особливими заслугами перед Батьківщиною у зв`язку з тим, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.1, ч.2 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
ст.1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Із змісту ст.1-ст.3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», видно, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993р. № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII).
В ст.2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" видно, що законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України. Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними.
Згідно ст.4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Перелік осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII передбачена ст.10 вказаного Закону.
п.1 ч.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" встановлено, що сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у ст.6 і ст.7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.
Особами, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, вважаються особи, нагороджені орденом Героїв Небесної Сотні, Герої Радянського Союзу, повні кавалери ордена Слави, особи, нагороджені чотирма і більше медалями "За відвагу", а також Герої Соціалістичної Праці, удостоєні цього звання за працю в період Другої світової війни (ст.11 Закону № 3551-XII).
ст.7 Закону України "Про державні нагороди України" № 1549-III від 16 березня 2000 року передбачено, що в Україні встановлюються такі ордени зокрема :
орден Богдана Хмельницького I, II, III ступеня - для нагородження громадян України за особливі заслуги у захисті державного суверенітету, територіальної цілісності, у зміцненні обороноздатності та безпеки України;
Відповідно до ст.11 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено перелік осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною.
ч.2 ст.11 вказаного вище Закону передбачено, що особами, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, вважаються також особи, які брали безпосередню участь у захисті суверенітету та територіальної цілісності України та яким, починаючи з 2014 року, присвоєно звання Герой України з врученням ордену "Золота Зірка", яких, починаючи з 2014 року, нагороджено орденом Богдана Хмельницького трьох ступенів, "За мужність" трьох ступенів, княгині Ольги трьох ступенів.
З огляду на викладене, позивач є особою, яка має особливі заслуги перед Батьківщиною, що підтверджується копіями орденської книжки ордена Богдана Хмельницького 1 ступеня, серія ОК № 110051, ІІ ступеня серія ОК № 068602, ІІІ ступеня серія ОК № 039609, які наявні в матеріалах справи.
п.7 ч.1 ст.16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" установлено пільгу (100%) для осіб, які мають заслуги перед Батьківщиною та членам їх сімей, а саме: від квартирної плати незалежно від форми власності житлового фонду, від оплати комунальних послуг (водопостачання, каналізація, газ, електроенергія, гаряче водопостачання, центральне опалення, а в будинках, що не мають центрального опалення, - надання палива, придбаного у межах норм, установлених для продажу населенню, та інші види комунальних послуг), від оплати скрапленого балонного газу для побутових потреб, від плати за користування домашнім телефоном і позавідомчою охоронною сигналізацією житла незалежно від виду житлового фонду.
Згідно ч.2 ст.16 цього ж Закону встановлено, що пільги передбачені п.п.4, 5, 7 та 12 цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно Кабінетом Міністрів України прийняті постанови від 04.06.2015р. №389 "Про затвердження Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї" та від 29.01.2003р. №117 "Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги".
Так, постанова КМУ від 04.06.2015р. №389 у п.1, п.2 визначає перелік послуг, на оплату яких надаються пільги та перелік осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою залежно від законодавства, у тому числі до них віднесено осіб, яким пільги установлені Законом № 3551-XII. п.3 цієї постанови установлено, що пільги надаються за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу.
В п.п.5-11 Постанови КМУ від 04.06.2015р. №389 визначено порядок обчислення середньомісячного сукупного доходу та надання пільги. п.12 цієї ж постанови установлено, що у разі, коли середньомісячний дохід сім`ї пільговика в розрахунку на одну особу перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, структурний підрозділ з питань соціального захисту населення письмово інформує пільговиків про те, що вони не мають права на отримання пільг і можуть звернутися за житловою субсидією.
Постанову КМУ від 04.06.2015р. №389 прийнято на виконання Закону України від 28 грудня 2014 р. № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України".
Цим Законом доповнено ч.2 ст.16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", якою передбачались умови надання окремих пільг, визначених частиною першою цієї статті (у тому числі і пунктом 7), а саме в залежності від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї, який з розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не повинен перевищувати величини доходів, яка надає право на податкову соціальну пільгу.
ч.2 ст. 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визнано такою, що не відповідає Конституції (є неконституційною) згідно із Рішенням Конституційного Суду № 12-р/2018 від 18.12.2018.
Таким чином, з 18.12.2018р. пільги, які встановлені п.п.4, 5, 7 та 12 ч.1 ст.16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" безумовно надаються незалежно від розміру середньомісячного сукупного доходу сім`ї пільговика і без прив`язки до величини доходу, яка надає право на податкову соціальну пільгу.
У зв`язку із викладеним, положення постанови КМУ від 04.06.2015р. №389 не поширюються на правовідносини з надання вказаних пільг і не можуть бути застосованими у цих спірних правовідносинах, враховуючи принцип пріоритету Законів над підзаконними нормативними актами.
Застосування пенсійним органом положень підзаконного нормативного акту, прийнятого на виконання Закону, який визнано неконституційним, є протиправним по своїй суті. Чинний Закон № 3551-XII не установлює жодних обмежень для надання пільги, передбаченої п.7 ч.1 ст.16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", тому позивач має право на таку пільгу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що пенсійний орган протиправно припинив надання пільги по оплаті комунальних послуг позивачу.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституції України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області – залишити без задоволення, а Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року у справі № 380/4370/25- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель