УКРАЇНА
Романівський районний суд Житомирської області
290/658/25

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
07 квітня 2026 року селище Романів

Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Ковальчука М.В., з участю секретаря судового засідання Багінської В.І., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Романівська селищна рада Житомирського району Житомирської області, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню цієї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її життям та побутом, не підтримує матеріально та зловживає алкогольними напоями.
Окрім того, позивач просить ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 на його користь аліменти на неповнолітню дитину в розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дитиною повноліття. 
В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. 
Відповідач щодо задоволення позову не заперечила та зазначила, що дійсно допустила ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання свого малолітнього сина, однак має бажання відновити зв`язок з дитиною та піклуватися про неї, алкогольними напоями на даний час не зловживає, працює, має житло та планує облаштувати дитячу кімнату. Вважає за доцільним подальше проживання дитини разом з батьком. Додатково вказала, що за час проживання неповнолітньої дитини разом з бабою та дідом ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) виявляла інтерес до дитини, неодноразово телефонувала позивачу та цікавилася життям сина.
Допитаний свідок ОСОБА_7 – староста Романівського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області, показав, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання своєї дитини ОСОБА_4 , що виразилося у відсутності її за місцем свого проживання та залишенні нею дитини без стороннього догляду та нагляду, зловживанні алкогольними напоями та перебуванні у сумнівних компаніях. На усні прохання та зауваження щодо необхідності належного виконання відповідачем батьківських обов`язків, остання не реагує та продовжує вести аморальний спосіб життя. Здійснені перевірки за місцем проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з участю інспектора ювенальної превенції та представника служби у справах дітей підтвердили вищевказані факти. Зі слів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (діда та баби неповнолітнього ОСОБА_4 ) за час проживання дитини разом з ними ОСОБА_2 жодного разу не виявила інтерес до цієї дитини.
Також свідок ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_2 притягнено до адміністративної відповідальності за невиконання нею обов`язків щодо виховання її неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .
Допитана свідок ОСОБА_9 – мешканка с. Романівка Житомирського району Житомирської області, показала, що після народження дитини ( ОСОБА_4 ) сімейні відносини між позивачем та відповідачем погіршилися та сім`я фактично розпалася. Протягом останніх 11 місяців догляд за неповнолітньою дитиною здійснюють ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (батьки ОСОБА_1 ), оскільки батько дитини проходить військову службу за мобілізацією, а мати дитини самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків: участі в житті дитини не приймала, життям її не цікавилася та не підтримувала матеріально. Жодних перешкод у спілкуванні матері з дитиною батьки ОСОБА_1 не чинили.
Представник Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області позов підтримала, вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо її неповнолітньої дитини.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, заслухавши пояснення учасників справи, а також допитавши свідків, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що сторони є батьками  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. 
Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 29 вересня 2025 року, яке набрало законної сили 30 жовтня 2025 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до довідки-характеристики Камінського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 24 червня 2025 року,  ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , склад її сім`ї становить: дочка ОСОБА_8 2010 року народження, син ОСОБА_10 2012 року народження, дочка ОСОБА_11 2015 року народження та син ОСОБА_4 2024 року народження. ОСОБА_2 з 2021 року проживала в с. Романівка та на час надання інформації місце проживання її старостинському округу невідоме. Також з даної довідки-харакеристики вбачається, за місцем проживання на території Камінського старостинського округу характеризувалася негативно, вела аморальний спосіб життя, часто змінювала місце проживання,зловживає алкогольними напоями, не працювала та ухилялася від виконання батьківських обов`язків щодо виховання своїх неповнолітніх дітей, що стало наслідком проживання дітей у близьких родичів (син ОСОБА_12 проживає з дідом та бабою зі сторони батька ОСОБА_1 в с. Романівка; син ОСОБА_13 та дочка ОСОБА_14 проживають з батьками ОСОБА_2 – ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , діти навчаються у Камінській філії Романівського ліцею № 2; дочка ОСОБА_17 з вересня 2022 року проживає з матір`ю ОСОБА_2 , дитина навчається у Романівському ліцеї № 2). Крім того, у довідці-характеристики вказано, що з 10 травня 2025 року чоловіка  ОСОБА_2 – ОСОБА_1 мобілізовано до лав Збройних Сил України.
Згідно довідки-характеристики Романівського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 27 травня 2025 року,  ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою:  АДРЕСА_1 . За час проживання в даному населеному пункті неодноразово надходили усні звернення батьків  ОСОБА_1 – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо неналежного виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно її малолітньої дитини ОСОБА_4 2024 року народження, що виразилося у залишенні матір`ю дитини без належного нагляду протягом тривалого часу та зловживання нею алкогольними напоями.
З акту Романівського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 23 червня 2025 року вбачається, що  ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , не цікавиться його життям, залишає малолітнього сина без належного нагляду, періодично перебуває у сумнівних компаніях, веде аморальний спосіб життя та зловживає алкогольними напоями. Батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які допомагають у здійсненні ним догляду за цією дитиною, неодноразово зверталися за вищезазначеними фактами до даного старостинського округу. 27 травня 2025 року Службою у справах дітей Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області за участі інспекції ювенальної превенції відділення поліції № 2 Житомирського районного управління поліції № 1 ГУ НП в Житомирській області та старости Романівського старостинського округу Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області здійснено виїзд за місцем проживання  ОСОБА_2 за фактом залишення нею малолітнього ОСОБА_4 протягом тривалого часу без догляду та нагляду. З 27 травня 2025 року по час складення акту (23 червня 2025 року) неповнолітній  ОСОБА_4 проживає разом зі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 , які безпосередньо здійснюють догляд за цією дитиною.
Згідно актів обстеження умов проживання від 26 травня 2025 року та 20 червня 2025 року, складених представниками Служби у справах дітей Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області,  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом зі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 . Житлово-побутові умови проживання дитини належні (будинок чистий, прибраний, наявні необхідні меблі та побутова техніка, є відповідні комунальні зручності (водопостачання та газопостачання), облаштоване місце для сну, занять та ігор для дитини). В ході обстеження встановлено, що батько дитини  ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, мати ОСОБА_2 з дитиною не проживає, вихованням та утриманням малолітнього не займається. ОСОБА_4 знаходиться з дідом та бабою зі сторони батька, які належним чином про нього піклуються.
Відповідно до довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Романівської селищної ради» від 19 червня 2025 року, 14 червня 2025 року дід та баба - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зверталися до сімейного лікаря за медичною допомогою ОСОБА_4 за відсутності матері дитини.
Згідно з довідкою комунального некомерційного підприємства «Обласний медичний спеціалізований центр» Житомирської обласної ради від 07 лютого 2025 року,  ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в даному медичному закладі та пройшла повний курс добровільного стаціонарного лікування (з 03.02.2025 по 07.02.2025), діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю.
З рішення комісії з питань захисту прав дитини Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 21 лютого 2025 року вбачається, що батько неповнолітньої дитини  ОСОБА_4 - ОСОБА_1 звернувся до органу опіки та піклування щодо неналежного виконання матір`ю дитини – ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків, що виразилося у систематичному залишенні нею дитини на певний час (від 3 до 7 днів) без догляду та нагляду, відсутністю її (матері дитини) поза місцем свого фактичного проживання та зловживанні нею алкогольними напоями. Комісією з питань захисту прав дитини зобов`язано ОСОБА_2 належним чином виконувати батьківські обов`язки щодо неповнолітнього ОСОБА_4 , не допускати порушення прав дитини та попереджено про відповідальність у разі ухилення від виконання свої батьківських обов`язків. Крім цього, комісією з питань захисту прав дитини вирішено здійснювати постійний та системний контроль за станом утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 та вживати заходи щодо захисту його прав та інтересів у разі виявленні фактів неналежного виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо цієї дитини.
Постановою Романівського районного суду Житомирської області від 07 квітня 2025 року у справі № 290/170/25  ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП). Із зазначеної постанови вбачається, що  ОСОБА_2 в період часу з 20.01.2025 по 25.01.2025 в АДРЕСА_1 не виконала свій батьківський обов`язок відносно малолітньої дитини  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою Романівського районного суду Житомирської області від 08 липня 2025 року у справі № 290/652/25  ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 184 КУпАП. З тексту вказаної постанови вбачається, що  ОСОБА_2 , будучи матір`ю малолітнього  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , повторно протягом року після накладення адміністративного стягнення (07.04.2025) ухилялася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання сина.
Постановою Романівського районного суду Житомирської області від 19 січня 2026 року у справі № 290/6/26 ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 184 КУпАП. З тексту вказаної постанови вбачається, що ОСОБА_2 , будучи матір`ю неповнолітньої ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , неналежно виконувала свої батьківські обов`язки щодо виховання своєї дочки (26 грудня 2025 року близько 22 години неповнолітня ОСОБА_8 у селі Романівка по вул. Небесної сотні у приміщенні магазину розпивала алкогольний напій пиво «Чернігівське» у наслідок чого перебувала у п`яному вигляді чим порушила статті 178 КУпАП; 30 грудня 2025 року неповнолітня ОСОБА_8 понад 10 днів безпідставно не відвідувала безпідставно Романівський ліцей № 2 та перебувала у суспільних місцях, де розпивала алкогольні напої).
Відповідно до висновку органу опіки і піклування – виконавчого комітету Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про доцільність позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітній ОСОБА_4 перебуває на утриманні та догляді батьків ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , де створено належні житлово-побутові умови. Батько дитини ОСОБА_1 знаходиться на військовій службі у Збройних Силах України. Мати дитини ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню цієї дитини, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться його життям, побутом, часто змінює своє місце проживання, веде аморальний спосіб життя, перебуває у сумнівних компаніях та зловживає алкогольними напоями, за місцями періодичного проживання в с. Камінь та с. Романівка характеризується негативно. Факт алкогольної залежності ОСОБА_2 визнано та останньою пройдено відповідний курс лікування.
У висновку органу опіки і піклування вказано, що державними органами, до повноважень яких належить соціальний захист та захист прав дітей вживалися заходи, спрямовані на сприяння  ОСОБА_2 у виконанні нею батьківських обов`язків та попередження її про необхідність належного виконання цих обов`язків, однак, ці заходи виявилися безрезультатними.
Відтак, органом опіки і піклування - виконавчого комітету Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області визнано доцільним позбавити  ОСОБА_2 батьківських прав щодо її дитини.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Водночас, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов`язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення того, щоб діти, батьки яких працюють, мали право користуватися призначеними для них службами й установами по догляду за дітьми (стаття 18 Конвенції).
Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Європейський суд з прав людини також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Також Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Відповідно до статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).
Підставою для позбавлення ОСОБА_18 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини позивачем зазначено наступні фактори: повне та усвідомлене самоусунення відповідачем від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої дитини та ведення аморального способу життя, що створює очевидну загрозу для фізичного та психологічного добробуту дитини (свідоме ігнорування відповідачем загальноприйнятих моральних норм, цінностей та етичних устоїв суспільства, в тому числі зловживання алкогольними напоями).
Разом з тим, позивачем не надано та матеріали справи не містять беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку  ОСОБА_18 щодо ухилення від участі у вихованні сина без поважних причин, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері. 
Судом враховується бажання ОСОБА_18 брати участь у вихованні сина, що було озвучено нею під час розгляду даної справи.
Відтак, зазначені доводи позивача в позовній заяві не свідчать про остаточне й свідоме ухилення матір`ю від виконання своїх батьківських обов`язків.
Суд зауважує, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Простої бездіяльності з боку матері може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що їй краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього не завжди достатньо для того, щоб виправдати розірвання кровного зв`язку матері з дитиною.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_18 батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, а тому відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд з ним не погоджується. 
У зазначеному висновку не підтверджено вжиття достатніх заходів з метою коригування поведінки матері, надання допомоги у виконанні батьківських обов`язків. Посилання у висновку на інформацію комунальної установи «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг)» Романівської селищної ради щодо проведення із ОСОБА_2 профілактичних бесід щодо недопущення зловживання алкоголем та належного виконання нею батьківських обов`язків, надання їй відповідного комплексу послуг, без підтверджуючих документів, не може бути покладено в основу судового рішення про застосування такого крайнього засобу впливу як позбавлення батьківських прав.
Крім того, із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту прав та інтересів малолітньої дитини.
Постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року справа № 742/710/19 містить певні положення щодо з`ясування правової природи висновку органу опіки та піклування про розв`язання спору. Відповідно до позиції суду висновок органу опіки та піклування є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Даний документ не є нормативно-правовим актом, а тому і не може безпосередньо впливати на права та обов`язки інших суб`єктів.
При цьому суд зауважує, що відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав, такий висновок у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами не містить. 
Крім того, доказів того, що до відповідача застосовувались будь-які заходи впливу, які виявилися безрезультатними, тобто доказів того, що ОСОБА_18 систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, та/або доказів того, що відповідач притягувалася до кримінальної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї, матеріали справи не містять. 
Постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за статею 184 КУпАП не є достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини та необхідності розірвання сімейних зв`язків між матір`ю та дитиною. Ба більше, з постанови суду від 08 липня 2025 року у справі № 290/652/25 неможливо встановити яким чином та в який період часу відповідач ухилялася від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя та виховання сина, а постановою від 19 січня 2026 року у справі № 290/6/26 зафіксовано лише факт ухилення відповідача від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо виховання своєї неповнолітньої дочки ОСОБА_8 .
Отримані під час судового розгляду пояснення свідків щодо неналежного виконання  ОСОБА_18 своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини також не можуть бути покладені в основу судового рішення про позбавлення матері дитини батьківських прав.
Суд враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Наявність у  ОСОБА_18 залежності від алкоголю та проходження останньою лікування від алкогольної залежності свідчить про усвідомлення нею проблем та бажання виправити ситуацію.
З урахуванням наведених обставин, малолітнього віку дитини, дій матері, яка висловлювала чітке бажання бачитись та спілкуватися зі своїм малолітнім сином, суд приходить до висновку, що наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності не свідчать про необхідність застосування до відповідача такого крайнього, виключного і надзвичайного способу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина.
Активна позиція відповідача під час розгляду справи, яка виявила бажання брати участь у вихованні сина, свідчить про можливість і готовність матері відновити психологічний та емоційний зв`язок зі своїм сином.
Необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків, надання родичами допомоги у цьому) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Верховний Суд неодноразо зауважував, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з матір`ю.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у даній справі не доведено.
Проте, суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_18 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання сина ОСОБА_12 і покласти на орган опіки та піклування обов`язок контролю стосовно виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків щодо дитини.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суд зазначає про наступне.
Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з частинами першою-третьою статті 181 ЦПК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до частини першої статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною другою цієї ж статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. 
У частині третій статті 181 СК України законодавець вказав, що право вибору способу стягнення аліментів (коштів на утримання дитини) за рішенням суду надано лише тому з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Із вказаної норми закону вбачається, що отримувачем аліментів може бути лише той з батьків або інших законних представників дитини, з яким проживає дитина.
З установлених обставин справи відомо, що неповнолітня дитина сторін  ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за місцем реєстрації матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , однак фактично проживає разом із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно із доданої позивачем копії паспорта громадянина України, зареєстрованим місцем проживання останнього з 20.10.2014 є адреса: АДРЕСА_1 .
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на неповнолітню дитину в розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дитиною повноліття. 
Обґрунтовуючи підстави для стягнення аліментів на неповнолітню дитину, позивач посилається на ухилення відповідачем від виконання своїх обов`язків по утриманню цієї дитини. 
Натомість, жодних доказів на підтвердження обставин, що неповнолітня дитина сторін проживає разом з позивачем, тобто неповнолітній син та батько мають спільне місце реєстрації або спільне фактичне місце проживання, матеріали справи не містять.
Відтак, підстав стягнення з ОСОБА_18 на користь позивача аліментів на неповнолітню дитину ОСОБА_4 не має. 
З огляду на це суд вважає, що у задоволенні позову, пред`явленого  ОСОБА_1 , належить відмовити у повному обсязі.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10-13, 259, 263-265, 268, ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – Романівська селищна рада Житомирського району Житомирської області (адреса місцязнаходження: вул. Сергія Лялевича, 2 селище Романів Житомирський район Житомирська область, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 04345185), відмовити. 

Попередити ОСОБА_2 про зміну поведінки щодо прийняття участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Романівську селищну раду Житомирського району Житомирської області, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Тридцятиденний строк на оскарження даного судового рішення слід обчислювати з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 15 квітня 2026 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя М.В. Ковальчук