ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/45/26 Справа № 204/3370/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Пістун А.О., Джерелейко О.Є.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2  на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якій він просив у порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 виділити квартиру АДРЕСА_2 ; виділити ОСОБА_3 у власність наступне майно: вбудована газова варильна панель Gorenje G6SYB 2010 року, вбудована плита Gorenje BO76SYB 2010 року, двоконфорочна індукційна плита 2015 року, витяжка PyramidaHEE 61 2010 року, котел опалювальний двоконтурний SimeFormat 25 zip 2005 року, холодильник Атлант 2000 року, соковитискач DEXDJU 85 2010 року, кухонний комбайн «Мрія» 1998 року, посудомийна машина Electroluxesf-2420 2012 року, телевізор Samsung 42 LE40A450C2XUA 2008 року, супутникова система (антенна + ресивер DreamBoxDM800 HD + монітор IPS 24) 2012 року, швейна машинка Подольск 142 з тумбою та електроприводом 1990 року, принтер XeroxPhazer 3140 2012 р., пральна машина BoshClassixx6 2018 р., пральна машина AristonTX60 1997 р., кондиціонер cnnirFujitsu 9 кВт 2012 р., пило всмоктувач з водяним фільтром Zelmer 829.0 ST 2012 р., кухонний гарнітур 2010 р. (на замовлення), шафа-купе двосторонній (на замовлення) 2012 р., кухонний куточок масив 2010 р., диван «Генрі» 2010 р., кутова шафа-сервант + комод (темне дерево) 2014 р., стіл круглий розсувний (темне дерево) 2015 р., стіл письмовий кутовий (на замовлення) 2002 р., ліжко металічне двоспальне «Афіна» 160x200 см з ортопедичним матрацом «Катрін» Сонлайн 2013 р., шафа-пенал-вітрина-2 шт. (на замовлення) 2014 р., шафа кутова + шафа-пенал + шафа-пенал (комплект) 2013 року, диван 160 см 2010 року; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 компенсації вартості вказаного майна в розмірі 41 007 грн. 50 коп.
Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.1995 року, який 14.01.2021 року, розірвано в судовому порядку. В період перебування в шлюбі сторонами за рахунок спільних трудових та грошових внесків було набуте нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_1 . Крім того, подружжям під час шлюбу було придбано побутову техніку та речі домашнього вжитку та інтер`єру у кількості 28 штук у розмірі 82 015 грн., вартість зазначеного майна вказана згідно висновку. 
З урахуванням того, що спільні квартири є однокімнатними та не можуть бути поділеними в натурі, між сторонами спору є усталений порядок користування ними, зокрема, позивач користується квартирою АДРЕСА_1 , а відповідачка використовує квартиру АДРЕСА_2 , вважає, що кожному із подружжя має бути в порядку поділу майна виділена у власність та квартира, якими вони користуються після припинення шлюбних відносин. Зокрема, позивачу має бути виділена квартира АДРЕСА_1 , а відповідачці - квартиру АДРЕСА_2 . На сьогодні сторони в добровільному порядку вирішити питання щодо поділу майна не можуть, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.
У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, який було прийнято ухвалою районного суду від 10.11.2021 року до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 , в якому просила визнати квартиру АДРЕСА_2 , яка придбана під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , особистою власністю ОСОБА_3 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
Зустрічний позов мотивовано тим, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 14.01.2021 року розірвано. Від даного шлюбу мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 09 жовтня 1995 року по 27 листопада 2008 року, позивачка проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби у Дніпропетровську слідчому ізоляторі у якості лікаря дерматолог-венеролога. За місцем своєї служби, їй, як молодому спеціалісту, у січні 2004 року була виділена, для проживання сім`ї, двокімнатна квартира АДРЕСА_3 . На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2006 року, ОСОБА_3 , та члену її сім`ї, малолітній доньці - ОСОБА_2 , була передана в порядку приватизації у спільну часткову власність по частці кожному, двокімнатна квартира АДРЕСА_3 , яка зареєстрована в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» реєстраційний №9629849 від 15.03.2007 року. 17 серпня 2007 року ОСОБА_3 , від імені себе, як продавець, та як представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , уклала з ОСОБА_4 , покупцем, договір купівлі-продажу, квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М.-, зареєстрований в реєстрі за № 4808. Продаж квартири АДРЕСА_3 , був здійснений за 51 276 грн., що підтверджується п. 3 цього договору. Вважає, що отримані від продажу приватизованої квартири кошти, є її особистою власністю. Вказаний правочин був здійснений з дозволу органу опіки та піклування, про надання дозволу на продаж квартири та придбання іншого житла за адресою: АДРЕСА_4 , у тому числі на ім`я малолітньої доньки ОСОБА_2 та зняття її з реєстрації. Згодом продавці квартири АДРЕСА_5 передумали продавати квартиру. 30 серпня 2007 року ОСОБА_3 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі – продажу, посвідченого 30 серпня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. 
Вказує, що виручена в результаті продажу квартири АДРЕСА_3 , сума коштів в розмірі 51 276 грн., була цілком достатньою для придбання квартири АДРЕСА_2 , за 8 200 грн. Будь-якої участі у придбанні вказаної квартири ОСОБА_1 не приймав, що зокрема підтверджується текстом договору купівлі-продажу квартири, в якому відсутня вказівка на чоловіка - ОСОБА_1 , в тому числі і у якості особи, яка в порядку частини третьої статті 65 СК України, надає згоду на придбання вказаного майна у власність ОСОБА_3 . 
Вважає, що спірна квартира АДРЕСА_2 , була придбана в результаті продажу іншої квартири, яка належала їй та малолітній доньці на підставі спільної часткової власності. Крім того, сторонами в період шлюбу, 05.10.2012 року придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М, за реєстрованим № 5238775, вартість квартири становила 63 814 грн. Вказана квартира зареєстрована на ОСОБА_1 . Вона як дружина ОСОБА_1 перед укладанням договору купівлі-продажу від 05.10.2012 року, надала приватному нотаріусу Фартушній Т.М., заяву про надання згоди її чоловікові ОСОБА_1 на придбання квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах на його власний розсуд та в інтересах сім`ї. 
Вказувала, що дана квартира куплена за її кошти, оскільки у 2009 році, вона отримала одноразову грошову допомогу у сумі 41 632,75 грн., у зв`язку із встановленням їй комісією 2-ї групи інвалідності, що підтверджується платіжним дорученням від 17.12.2009 року. Окрім того, вона отримувала пенсію за вислугу років, тому мала більш значні доходи ніж ОСОБА_1 . Зважаючи на вищевикладене просила у задоволені первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.
Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково та ухвалено: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; у задоволені решти позовних вимог – відмовлено та стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4516 грн. 31 коп., а також судовий збір, сплачений ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок № UA658999980313141206000004632, отримувач ГУК у Чечелівському районі м. Дніпра/22030101, ЄДРПОУ 37988155, за подачу позову у розмірі 6028 грн. 08 коп., квитанція № 73898 від 24 червня 2021 року, повернути частково ОСОБА_1 у розмірі 5483 грн. 63 коп.
Цим же рішенням суду стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 3534 грн. та стягнуто із ОСОБА_3 на користь держави недоплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 1034 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного і відмову в задоволенні зустрічного позову поділивши спірні квартири по фактичному користуванні.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням третя особа ОСОБА_2 через свого адвоката Антонова Є.М. звернулися з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення житлових прав апелянта, просила скасувати рішенні та відмовити в задоволенні первісного та зустрічного позовів.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.1995 року по 14.01.2021 року, свідоцтво про шлюб, виданого повторно Чечелівським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 30.09.2020 року, актовий запис № 44 та рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про розірвання шлюбу від 14.01.2021 року, яке набрало законної сили 16.02.2021 року (Т-1 а.с. 14-15).
Під час перебування у шлюбі у сторін народилися донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 17 (Т-1, а.с. 177).
За час шлюбу подружжям було придбано квартиру АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2007 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., зареєстрований в реєстрі за № Д208. У договорі купівлі-продажу від 30.08.2007 року покупцем квартири вказано ОСОБА_3 , при цьому купівля квартири проводилася за письмовою згодою чоловіка покупця. (Т-1, а.с. 147-149, Т-2, а.с. 134).
Також, 05.10.2012 року було придбано квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 05.10.2012 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Фартушною Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 154. У договорі купівлі-продажу від 05.10.2012 року покупцем квартири вказано ОСОБА_1 , та зазначено, що купівля-продаж квартири проводилася за письмовою згодою дружини покупця. (Т-1, а.с. 16-18).
Отже спірне майно сторони набули у період шлюбу.
Заперечуючи проти первісних позовних вимог та як обґрунтування зустрічного позову, відповідачка ОСОБА_3 , стверджує, що однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_7 , не може бути об`єктом спільного майна подружжя, оскільки ця квартира придбана за її особисті кошти.
За правилами статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
За статтями 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Статтею 57 СК України, визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.
За змістом частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 7 ст. 57 СК України)
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу, не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України, закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії ордеру на житлове приміщення за № 02899 від 22.12.2004 року, ОСОБА_3 з сім`єю із трьох осіб надано право зайняти житлове приміщення житловою площею 32,5 кв.м., яке складається із двох кімнат в квартирі АДРЕСА_3 . Ордер видано на підставі рішення адміністрації № 17 від 15.12.2003 року на склад сім`ї: ОСОБА_3 - дружина, ОСОБА_1 – чоловік, ОСОБА_2 - донька. (Т-2, а.с.40).
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 18.12.2006 року, на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (Т-1, а.с. 134), яка була набута у власність шляхом приватизації.
Рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровського районного у місті Дніпропетровської ради від 20.07.2007 року № 217, надано дозвіл ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на продаж приватизованої квартири, 1/2 частина якої належала їх малолітній доньці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дозвіл на вчинення правочину на придбання житла (Т-1, а.с. 144).
Згідно заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 17.08.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л.М. та зареєстрований за № 4806, 4807, вбачається, що останні надали свою згоду про продаж належної частки квартири ОСОБА_2 , 1999 року народження за адресою АДРЕСА_8 . (Т-1, а.с. 145).
17.08.2007 року між ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені малолітньої дочки ОСОБА_2 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_8 . За згодою сторін, ціна продажу становила 51 279 грн. (Т-1, а.с. 142). За змістом цього договору, квартира належала продавцям на підставі: свідоцтва про право власності на житло, виданого 18.12.2006 року Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, згідно розпорядження від 18.12.2006 року за № 4/898-06, та зареєстрованого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» витяг № 13895178 від 15.03.2007 року, зареєстрований № 9629849. (п.1 договору).
30.08.2007 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яка діяла від свого імені та від імені малолітнього ОСОБА_10 , 2004 року народження (продавці) та ОСОБА_3 (покупець), укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2 . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М. та зареєстровано за № Д208. (Т-1, а.с.147). Також, в межах укладання даного договору, позивач ОСОБА_1 надав заяву від 30.08.2007 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкіним М.М., про те, що він надає згоду своїй дружині ОСОБА_3 на придбання квартири АДРЕСА_2 , за ціну та на умовах на власний розсуд (Т-2, а.с. 134).
Згідно з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 28.09.2007 року, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 (реєстраційний номер нерухомого майна 19752099) (Т-1, а.с. 149).
Що стосується посилань відповідачки за первісним позовом та позовних вимог позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 , щодо придбання нею спірної квартири за особисті кошти, які належали їй особисто від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_8 , та визнання квартири АДРЕСА_2 особистою власністю ОСОБА_3 , то суд першої інстанції вважав дані посилання безпідставними, а зустрічні позовні вимоги в даній частині, такими що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Так, правочин з купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , вчинено ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . При цьому, він не містить застережень відносно того, що сплачені покупцеві грошові кошти у розмірі 8 200 грн., є особистою власністю ОСОБА_3 (Т-1 а.с. 147). Більш того, позивачем ОСОБА_1 надавалася згода своїй дружині ОСОБА_3 на придбання спірної квартири.
Крім того, на підтвердження своїх вимог щодо купівлі спірної квартири за її особисті кошти, позивачкою за зустрічним позовом – ОСОБА_3 надано до матеріалів справи відповідь АТ «Державний ощадний банк України» від квітня 2021 року (а.с. 123), відповідно до якої, позивачкою знімалися кошти у сумі 42 140 грн. 24.12.2009 року.
Також, позивачкою було надано виписку АТ «КБ «ПриватБанк» по картці/рахунку ОСОБА_3 , з якої вбачається, що за період з 16.08.2007 року по 11.12.2007 року, вкладалися та знімалися грошові кошти у валюті USD (долар).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд вважає, що надані ОСОБА_3 докази, не є достатніми для підтвердження заявлених позивачкою за зустрічним позовом обставин, оскільки не мають взаємного зв`язку з іншими доказами у їх сукупності.
Так, 17 серпня 2007 року громадянкою ОСОБА_3 та її донькою була продана квартира за адресою: АДРЕСА_8 за 51 276 грн., а 30 серпня 2007 року ОСОБА_3 придбана квартира за адресою: АДРЕСА_7 , за 8 200 грн. Належних та допустимих доказів, що у день купівлі спірної квартири, сума грошових коштів сплачених за квартиру в розмірі 8 200 грн. була знята з розрахункового рахунку саме позивачки, або перерахована з її рахунку на рахунок продавців, позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3 , не надано.
Крім того, позивачка могла наполягати на внесенні у цей договір застереження про придбання цієї квартири за її особисті кошти, проте, такого застереження договір не містить (постанова Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі № 642/3248/19 (провадження № 61-3251св21).
Отже, ОСОБА_3 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , укладаючи цей договір, повинна була усвідомлювати свої дії та передбачати наслідки укладення цього договору.
Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що він не брав участі у приватизації квартири АДРЕСА_3 , оскільки використав своє право на приватизацію раніше при приватизації іншого нерухомого майна. 
За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, тобто на нього поширюється презумпція спільності права власності подружжя, яке набуте ними у період шлюбу, яка не спростована ОСОБА_3 належними та допустимими доказами, тому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними.
Отже, суд виходить з положень закону про рівність часток подружжя у спільному майні, набутому ними у шлюбних відносинах і вважає, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, позивач має право на 1/2 частину вищевказаної спірної квартири.
За таких обставин суд прийшов до висновку, що зазначене сторонами у первісному та зустрічному позовах нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності та частки сторін у цьому майні є рівними, незалежно від того, що оформлене та зареєстроване окремо за позивачем та окремо за відповідачем.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, проте колегія не може погодитися із висновком суду про поділ нерухомого майна, з огляду на наступне.
Позиція апеляційного суду. 
Задовольняючи позов та зустрічний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що виділити у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2 , є неможливий, оскільки даний порядок розподілу майна буде порушувати рівність часток сторін.
Згідно зі статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17).
У частині першій статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до положень статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».
Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня
2024 рокуу справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірне нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, воно є спільним сумісним майном подружжя, ці речі (об`єкти касаційного перегляду) є неподільними.
Отже, в даному випадку, позивач просив виділити йому у власність квартиру, вартість якої меньше, ніж вартість квартири, яку він пропонував залишити у власності відповідача, та просив для вирівнювання часток стягнути грошову компенсацію у вартості квартир.
Так, відповідно до звіту про оцінку майна, виконаного Товарною Біржою «Дніпропетровська Універсальна» від 3 лютого 2022 року, ринкова вартість квартири загальною площею 31,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 , на день оцінки при курсі долару США на дату оцінки (28, 3876 грн. за 1 долар), складає 706 800 грн.(Т-1, а.с. 237), а згідно звіту про оцінку майна, виконаного Товарною Біржою «Дніпропетровська Універсальна» від 3 лютого 2022 року, ринкова вартість квартири загальною площею 38 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_7 на день оцінки при курсу долару на дату оцінки (28, 3876 грн. за 1 долар), складає 903 263 грн.(Т-1, а.с. 205), а відповідачем ОСОБА_3 вказана вартість квартир не спростована.
Крім того, матеріали справи не містять іншого звіту про оцінку нерухомого майна та сторони не заявляли клопотань про проведення відповідної експертизи щодо вартості спірних квартир.
За таких обставин сторони визнали, що ринкова вартість квартири загальною площею 31,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_9 складає 706 800 грн., а ринкова вартість квартири загальною площею 38 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_7 складає 903 263 грн.
Враховуючи викладене колегія суддів вважає провести поділ майна, а саме: визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на цю квартиру, а за ОСОБА_1 визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_3 на цю квартиру.
Щодо грошової компенсації зважаючи на те, що вартість квартири АДРЕСА_10 є більшою від квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим розмір компенсації є наступний (903263 грн. - 706800 грн.=196463 грн./2=98231,5 грн. 
З огляду на вказане апеляційний суд дійшов висновку, що передача у власність кожному із подружжя по одній квартирі, вартість яких не є однаковою, з визначенням розміру компенсації та саме такий порядок передачі квартир буде відповідати інтересам позивача та відповідача, враховуючи їх затяжний конфлікт, а також враховуючи визначений порядок користування квартирами, оскільки позивач користується квартирою АДРЕСА_11 , а відповідач - квартирою АДРЕСА_12 .
Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про поділ квартир не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
При цьому, законність рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_3 та розподілу судових витрат, колегією суддів не перевіряється, так як рішення в цій частині не є предметом апеляційного оскарження.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та її адвоката Антонова Є.М. щодо незаконності рішення суду, оскільки порушені права ОСОБА_2 у зв`язку з продажем її частки у приватизованій квартирі, а саме: як зазначалося вище, у січні 2004 року була виділена ОСОБА_3 , для проживання сім`ї із трьох чоловік, двокімнатна квартира АДРЕСА_3 . На підставі свідоцтва про право власності на житло від 18 грудня 2006 року, ОСОБА_3 , та члену її сім`ї, малолітній доньці - ОСОБА_2 , була передана в порядку приватизації у спільну часткову власність по частці кожному ця квартира, а 17 серпня 2007 року ОСОБА_3 , від імені себе, як продавець, та як представник своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , за згодою органу опіки та піклування та позивача, продала вказану квартиру. А в подальшому, були куплені дві квартири, які були зареєстровані на кожну окремо на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та набули спільної власності подружжя. А сама ОСОБА_2 про порушення своїх прав раніше не заявляла, а звернулася лише з апеляційною скаргою на рішення суду, при цьому своїх вимог не подавала, погоджувалась із зустрічним позовом ОСОБА_3 , а суд їх і не вирішував, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги в частині відмови в задоволенні позовів позивача та відповідача відсутні.
Що стосується доводів апеляційних скарг про скасування судового рішення то вони підлягають задоволе ьнню. 
Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, апеляційні скарги задоволені частково, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до вимог ст. 141 ЦК України, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 713,5 грн..
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, - 

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2   — задовольнити частково.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Визнати квартиру АДРЕСА_2 право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 , та квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 , об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на квартиру АДРЕСА_2 , та складається із: 1-коридор, 2-житлова, 3-кухня, 4-санвузол, 5-комора, І-лоджія, загальною площею 38 кв.м., житловою площею 17,9 кв.м., реєстраційний номер 19752099, припинивши ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та складається із: 1-коридор, 2-туалет, 3-ванна, 4-кухня, 5-житлова, І-балкон, загальною площею 31,3 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м., реєстраційний номер 70116012101, припинивши ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути із ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) в рахунок компенсації при визначені часток квартири 98231,5 грн. та судовий збір в сумі 713,5 грн.
В решті рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 26 березня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 06 квітня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.О. Пістун

О.Є.Джерелейко